Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.12.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] був укладений договір кредитної лінії № 850614572 в електронній формі, за яким позикодавець надав відповідачу кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) в сумі 9800 грн. з кінцевою датою повернення кредиту 10.01.2030, з умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі за базовою ставкою 0,98% в день від суми залишку кредиту та сплати комісії за надання кредиту. 10.06.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» був укладений договір факторингу № МВ-ТП/39, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором № 850614572 від 11.12.2024 року. 06.11.2025 року ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків з повернення кредиту достроково розірвав кредитний договір, направивши [PERSON] відповідне повідомлення. Оскільки заборгованість відповідачем не погашена, позивач просить стягнути її в судовому порядку в розмірі 29575,12 грн., з яких 9734 грн. тіло кредиту, 19841,12 грн. проценти. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. В тексті позову позивач просить розглядати справу без участі його представника та не заперечує проти винесення заочного рішення. 30.12.2025 року позов надійшов до суду через систему «Електронний суд». 20.01.2026 року відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій частково визнав позов, погодившись сплатити лише тіло кредиту та судові витрати, заперечуючи проти надмірно, на його думку, нарахованих процентів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: В судовому засіданні встановлено, що року між 11.12.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] був укладений договір кредитної лінії № 850614572 в електронній формі, за яким кредитодавець надав відповідачу кредит у формі кредитної лінії на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування ним та комісію за надання кредиту в розмірі 490 грн. Загальний розмір кредиту (перший транш) 9800 грн., кінцева дата повернення (виплати) кредиту 10.01.2030 року, проценти за користування кредитом передбачались за базовою процентної ставкою 0,98 % процентів в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника. За період з 11.12.2024 року до 10.01.2025 року кредитодавець надав позичальнику знижку в розмірі 79,59 % від розміру базової процентної ставки. Договір передбачав права кредитодавцю ініціювати дострокове розірвання договору (пункт 7.2.2 договору). За порушення будь-якого з платежів, передбачених договором, на 14 і більше календарних днів, кредитодавець мав право нараховувати, а позичальник був зобов`язаний сплатити на його користь неустойку у вигляді штрафу в розмірі 5000% від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання, але не більше половини суми кредиту, яка була в користуванні позичальника на дату, в яку платіж мав бути сплачений. Перерахування кредиту в розмірі 9800 грн. на картковий рахунок відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] підтверджується платіжним дорученням від 12.11.2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та довідкою про здійснення АТ КБ «ПриватБанк» за дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» платіжної операції з перерахування коштів 9800 грн. [PERSON] 11.12.2024 року. 10.06.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» був укладений договір факторингу № МВ-ТП/39, за яким позивач отримав право грошової вимоги до відповідача по сплаті сум боргу за кредитним договором № 850614572 від 11.12.2024 року, строк платежу за якими настав, а також право грошових вимог, які виникнуть в майбутньому (пункти 1.3, 4.1 договору факторингу) Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги., заборгованість [PERSON] становила 20324,40 грн., з яких 9734 грн. тіло кредиту, 5723 грн. проценти, 4867 грн. - неустойка. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» листом повідомило [PERSON] про відступлення права вимоги. ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» листом повідомило [PERSON] про дострокове розірвання договору з 06.11.2025 року та необхідність сплатити заборгованість за договором № 850614572 від 11.12.2024 року в розмірі 34442, 12 грн. З розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за договором № 850614572 від 11.12.2024 року станом на 10.06.2025 року вбачається, що відповідач частково сплатив борг за цим договором всього в сумі 9826 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 850614572 від 11.12.2024 року станом на 05.11.2025 року ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» нарахувало процентів за користування кредитом у період з 11.06.2025 року до 05.11.2025 року в сумі 19841,12 грн. Відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснював повні погашення по кредиту. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявними у справі доказами підтверджується, що відповідно між первісним кредитором та [PERSON] укладений кредитний договір в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. Позивачем також підтверджений факт перерахування кредитних коштів відповідачу, що останнім визнається. Заборгованість відповідача за кредитним договором № 850614572 від 11.12.2024 року згідно з розрахунками ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» становить 29575,12 грн., з яких 9734 грн. тіло кредиту, 19841,12 грн. проценти. Така заборгованість розрахована в межах визначеного в договорі про надання коштів на умовах споживчого кредиту строку кредитування станом на дату дострокового розірвання договору новим кредитором, що відповідає умовам договору факторингу. Відповідач визнав заборгованість за тілом кредиту, проте не погодився з розміром нарахованих процентів, проте власного розрахунку суду не надав. Таким чином, діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання належного виконання зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором за сумою кредиту та процентами за користування ним. Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподіл таких витрат, суд виходить з наступного. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду договором про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024 року з додаткової угодою № 2375 від 16.12.2025 року; актом приймання-передачі наданих послуг від 16.12.2025 року; платіжною інструкцією від 16.12.2025 року. Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При цьому, вказана вище категорія даної справи та типовий її характер спростовує те, що на підготовку такого позову загалом потрібно було 16 год, як це вказано в акті приймання-передачі наданих послуг. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зафіксованої зокрема у рішеннях у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року та у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 4000 грн.

Outcome: approved