Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

У лютому 2026 року [PERSON] звернулася до Хаджибейського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв.м., в тому числі житловою площею 36,7 кв.м.. Позивач зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23.09.2006 року по 26.05.2021 року, за час перебування у шлюбі, вона придбала за власні кошти квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв. м., в тому числі житловою площею 36,7 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 205636751101, що підтверджується укладеним Договором купівлі-продажу від 24.06.2014 року. Згідно пункту 3 вказаного Договору купівлі-продажу від 24.06.2014 року квартири, оціночна вартість її становить 580505 грн згідно Звіту в стислій формі № МВ140613-011 ідентифікатор за базою ФДМУ 147614_13062014_МВ140613_011 про оцінку майна ДП "Ла Лібра" м. Одеси. Пунктом 5 Договору купівлі-продажу від 24.06.2014 року квартири зафіксовано, що даний Договір укладено за згодою чоловіка [PERSON] - відповідача у даній справі, що підтверджується згодою на купівлю квартири засвідченою Першою одеською державною нотаріальною конторою 24.06.2014 року за реєстром № 4-1562. Пунктом 2 Договору купівлі-продажу від 24.06.2014 року передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 580505 грн, які продавці отримали в рівних частках кожний від покупця повністю до підписання даного Договору і своїм підписом підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що спірна квартира була придбана за особисті кошти, які вона отримала від своєї бабусі в подарунок. Також сума коштів, за яку було придбано спірну квартиру складалась із її особистих заощаджень, які накопичувались ще до укладення шлюбу із відповідачем. Доказом того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] є отримані квитанції від продавців спірної квартири, а саме [PERSON] та [PERSON] , в яких вказується, що грошові кошти за квартиру прийнято саме від [PERSON] .. Крім того, у прибуткових касових ордерах №1/1 та 1/2 від 24.06.2014 року в графі «Додатки» чітко зазначається, що грошові суми «отримано як особисті кошти [PERSON] ». Враховуючи вищевикладене позивач звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] загальною площею 62, 1 кв. м., в тому числі житловою площею 36,7 кв. м.. 17 березня 2026 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Головацьким В.Ф. подано до суду заяву про визнання позову відповідачем та розгляд справи у відсутності відповідача. Відповідно до вказаної заяви сторона відповідача ознайомившись з позовом та додатками вважає за доцільне визнати позовні вимоги у повному обсязі та здійснити розгляд справи без участі сторони відповідача. У підготовчому судовому засіданні яке відбулося 18 березня 2026 року представник позивача не заперечував проти призначення справи до судового розгляду. Адвокат Іщук К.В. зазначив, що його довірителька підтримує позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача адвокат Головацький В.Ф. та сам відповідач участі в судовому засіданні не приймали, подали заяву про визнання позову та розгляд справи у їхню відсутність. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб 23.09.2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Красноперекопського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 213. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 26.05.2021 року № 521/4947/21 розірвано шлюб. що укладений між [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) та [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач) 23.09.2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Красноперекопського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 213. Частиною 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. За даних обставин, визнання позову відповідачем не може бути єдиною підставою для прийняття рішення про задоволення позову, тому по справі суд вважає за доцільне перевірити доводи сторін, подані ними докази на спростування презумпції правочину, перевірити чи порушене право позивача та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, який на час угоди купівлі продажу тривав майже вісім років, 24 червня 2014 року подружжя [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв. м., в тому числі житловою площею 36,7 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 205636751101, що підтверджується укладеним Договором купівлі-продажу від 24.06.2014 року. Договір купівлі- продажу спірної квартири від посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Чорною С.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 4-1563. Згідно пункту 3 вказаного Договору купівлі-продажу від 24.06.2014 року квартири, оціночна вартість її становить 580505 грн згідно Звіту в стислій формі № МВ140613-011 ідентифікатор за базою ФДМУ 147614_13062014_МВ140613_011 про оцінку майна ДП "Ла Лібра" м. Одеси. У пункті 5 Договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] від липня 2025 року) в місті Одеса зазначено, що Договір укладено за згодою чоловіка покупця [PERSON] , справжність підпису під заявою якого про згоду на купівлю вказаної в договорі квартири засвідчено Першою одеською державною нотаріальною конторою 24.06.2014 року, зареєстрованої у реєстрі за № 4-1562. Пунктом 8 Договору закріплено, що зміст ст.182,203,210,334,405, 822 ЦК України, ст.57,60-63 Сімейного Кодексу України, ст.167,172,179 Податкового Кодексу України, ст.13,15 Закону України « Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 року, ст.12 Закону України « Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів отриманих злочинним шляхом або фінансування тероризму від 28.11.2002 р., в редакції від 18.05.2010 року, зміст ч.2 ст.9 Закону України « Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703, сторонам роз`яснено, а також сторони попереджені нотаріусом про відповідальність за приховування дійсного розміру фінансової операції з купівлі-продажу вказаної в договорі квартири. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, [PERSON] набув право власності на частку квартири перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а отже право спільної сумісної власності подружжя на вказану частку квартири презюмується, якщо в судовому засіданні не доведено протилежного. Частиною 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Обґрунтовуючи позов, позивач вказував на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, накопичені ще до шлюбу та на грошові кошти подаровані їй бабусею. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що уся квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] . Відмовляючи у задоволенні позову суд не бере до уваги посилання позивача на те, що частина грошових коштів витрачених на купівлю вказаної квартири була подарована її бабусею, оскільки на підтвердження цього суду не надано жодного доказу. Не надано суду і доказів того, що позивач [PERSON] вступаючи до шлюбу з відповідачем [PERSON] у 2006 році у віці 24 роки, мала особисті заощадження ( сума заощаджень взагалі не вказується), не наведено суду і джерела походження такого майна. Щодо наданих до суду прибуткових касових ордерів №1/1 та 1/2 від 24.06.2014 року, д в графі «Додатки» зазначається, що грошові суми «отримано як особисті кошти [PERSON] », суд дійшов наступних висновків. У 2014 році Національний Банк України (НБУ) діяв згідно з постановою № 210 від 06.06.2013 року, яка встановила граничну суму готівкових розрахунків на рівні 150 000,00 гривень на день. Це обмеження поширювалося на розрахунки фізичних осіб з підприємствами (ФОП/ юридичними особами) та між фізичними особами за договорами купівлі-продажу. Враховуючи що спірна квартира була придбана за 580505,00 гривень, тому розрахунок за вказане нерухоме майно мав би відбутися через банк шляхом здійснення безготівкового переказу з рахунку покупців на рахунок продавців. Суд не приймає до уваги надані позивачем квитанції до прибуткового касового ордеру за №1/1 та № 1/2 та прибуткові касові ордери за №1/1 та №1/2, оскільки в графах «головний бухгалтер» та «одержав касир» підписи головного бухгалтера та касира відсутні, що підтверджується наданими до суду копіями. Повноважень продавців квартири на підписання цих документів замість головного бухгалтера та касира суду не надано та діючим законодавством не передбачено. Щодо не пред`явлення позову відповідачем [PERSON] про поділ майна подружжя, враховуючи розірвання шлюбу ще у 2021 році суд зауважує, що загальна позовна давність в Україні складає три роки , однак у зв`язку з введенням воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на наступного часу, перебіг позовної давності зупинений, що не позбавляє права відповідача звернутися до суду з позовом про поділ майна. Суд також зауважує, що в разі відсутності спору щодо права будь-кого з подружжя на нерухоме майно, сторони не позбавлені можливості укласти угоду в нотаріальній конторі. Таким чином, суд приходить до висновку, що при придбанні майна сторони визначали статус майна, яке набувалось, за обопільною згодою. У матеріалах справи відсутні докази неправомірності укладеного правочину. Зважаючи на встановлені обставини, те, що позивач не надав беззаперечних доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а по суті жодного доказу вкладення лише особистих коштів, позовні вимоги обгрунтовувались лише визнанням позову. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed