Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , якого позивач у тексті позову зазначив як такого, що народився [INFO] . Позивач зазначив, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 22 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу виконавчим листом №212/11117/2012 від 10 вересня 2012 року з нього стягувались аліменти на користь відповідачки на утримання сина у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 серпня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Також позивач послався на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 06 вересня 2012 року у справі № 212/11117/2012, та постановлено стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Також [PERSON] зазначив, що починаючи з липня 2025 року і по теперішній час неповнолітній син фактично проживає окремо від матері, категорично відмовляється повертатися до неї та перебуває на повному утриманні позивача. З метою забезпечення належних умов проживання дитини він орендував для сина квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Усі витрати, пов`язані з проживанням, харчуванням, одягом, навчанням, лікуванням та іншими потребами дитини, за твердженням позивача, несе виключно він. Позивач вказав, що сам проживати разом із сином на даний час не може, оскільки з 14 серпня 2024 року проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] ( [INFO] ) Державної прикордонної служби України. Крім цього, позивач стверджував, що відповідачка матеріальної допомоги сину не надає, участі у його вихованні та утриманні не бере, зв`язку з дитиною не підтримує, а аліментні кошти, які отримує на утримання сина, на його потреби не спрямовує. На думку позивача, подальше стягнення аліментів на користь відповідачки за таких обставин порушує його майнові права та законні інтереси, оскільки саме він здійснює реальне утримання дитини. З урахуванням наведеного позивач просив припинити стягнення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання сина на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року у справі № 127/1039/25 з дня подання позовної заяви до суду; стягнути з відповідачки на його користь судовий збір у розмірі 1597,44 грн; викликати у якості свідка [PERSON] . Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив зупинити стягнення у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання сина. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2026 року заяву про забезпечення позову задоволено та вжито заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №78080756, відкритому на підставі виконавчого листа виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідачки 23 лютого 2026 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідачка зазначила, що позов побудований на недостовірних фактичних даних уже в частині відомостей про дитину, оскільки син сторін [PERSON] народився [INFO] , а не 12 жовтня 2010 року, як це вказав позивач у позовній заяві. Вона наголосила, що саме рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 22 серпня 2011 року при розірванні шлюбу місцем проживання дитини визначено постійне місце проживання матері. [PERSON] вказала, що після припинення подружніх відносин саме вона звернулась до суду за захистом прав дитини, оскільки позивач добровільно відмовлявся утримувати спільну дитину. Вона послалася на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 06 вересня 2012 року у справі № 212/11117/2012, яким на її користь стягнуто аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі 700 грн, а також на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року, яким лише змінено спосіб стягнення аліментів на 1/4 частини усіх видів заробітку позивача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відзиві відповідачка категорично заперечила твердження позивача про те, що син не проживає з нею та не перебуває на її утриманні. Вона зазначила, що дитина проживає саме з нею, а вона бере активну участь у його вихованні, матеріальному забезпеченні, лікуванні, навчанні та повсякденному побуті. На підтвердження своїх заперечень відповідачка послалася на довідку Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про свою реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , а також на довідку ОСББ «Хмельницьке 53» від 09 лютого 2026 року, у якій зазначено, що за цією адресою проживають вона, син [PERSON] та донька [PERSON] . Крім цього, відповідачка вказала, що позивач подав як доказ договір оренди житла від 15 липня 2025 року, укладений строком на один рік, орендна плата за яким становить 2000 грн. Вона поставила під сумнів доводи позивача про фактичне проживання там дитини та наголосила, що дитина за цією адресою не проживає. Також [PERSON] вказала, що позивач не подав жодного належного доказу на підтвердження того, що саме він утримує дитину, тоді як вона подала докази перерахування коштів сину, купівлі для нього речей, ліків, оплати мобільного зв`язку, шкільного приладдя та інших витрат. За її твердженням, загалом вона подала 28 квитанцій на суму 26907,00 грн, а також скріншоти листування у Viber з сином щодо реквізитів банківських карток для перерахування коштів. Окремо відповідачка звернула увагу на характеристику навчального закладу від 09 лютого 2026 року, згідно з якою саме вона проявляла належну зацікавленість освітнім процесом та вихованням дитини, підтримувала систематичну взаємодію з педагогами, відвідувала батьківські збори та шкільні заходи, реагувала на рекомендації педагогів та створювала належні умови для навчання і розвитку дитини. Водночас, згідно з інформацією закладу освіти, батько участі у навчанні та шкільному житті дитини не брав, до закладу освіти з цих питань не звертався та взаємодії з педагогічними працівниками не здійснював. Також у відзиві відповідачка послалася на декларацію про вибір лікаря, яка підтверджує, що мати дитини зазначена законним представником і довіреною особою дитини, а також на карту профілактичних щеплень, у якій зазначено адресу обслуговування дитини: [ADDRESS] . Відповідачка зазначила, що сама по собі зміна способу стягнення аліментів з 700 грн на 1/4 частини доходу позивача не створює підстав для припинення стягнення аліментів. На її думку, позивач після збільшення розміру аліментів почав шукати способи уникнення виконання обов`язку щодо утримання дитини. Також вона наголосила, що аліменти мають цільове призначення і спрямовані на забезпечення інтересів дитини, а спір потрібно вирішувати з урахуванням найкращих інтересів дитини, а не лише майнових інтересів батьків. З огляду на зазначене, просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд установив такі фактичні обставини та зміст поданих сторонами доказів. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 22 серпня 2011 року у справі № 2-1097/11 встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб. Також у цьому рішенні суд визначив місце проживання неповнолітнього [PERSON] місцем проживання матері. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року у справі № 127/1039/25 змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 06 вересня 2012 року у справі № 212/11117/2012, та постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Позивач надав постанову головного державного виконавця Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14 травня 2025 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 78080756 з виконання виконавчого листа № 127/1039/25, виданого 12 травня 2025 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішенням і до досягнення дитиною повноліття. Згідно із довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 29 травня 2018 року по теперішній час. Також позивач подав договір оренди житла (квартири) від 15 липня 2025 року, укладений між орендодавцем та [PERSON] як орендарем, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . Зміст договору свідчить, що договір укладений строком на один рік; орендна плата становить 2000 грн за один календарний місяць; орендар зобов`язався вносити орендну плату щомісячно до 15 числа місяця; кількість осіб сім`ї орендаря, які на день укладення договору користуються житлом, зазначено як одну особу. Договір містить підписи сторін. Згідно із довідкою військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України, видану молодшому сержанту [PERSON] , позивач проходить службу у військовій частині [NUMBER] з 14 серпня 2024 року по цей час. Позивач подав дві виписки по картковому рахунку. Перша виписка оформлена по рахунку № [NUMBER] , у її шапці зазначено ім`я [PERSON] , адресу: [ADDRESS] , а також період 13.12.2025 13.01.2026. Виписка містить відомості про зарахування переказів та списання коштів, у тому числі через mobile banking, а також торгово-сервісні операції. Друга виписка оформлена по тому ж рахунку за період 01.01.2025 01.12.2025 та містить відомості про численні зарахування коштів і списання, у тому числі перекази, оплати товарів та послуг у торговельній мережі, а також зарахування переказів із позначенням «Perekaz vid [PERSON] », «MONODirect», «PRIVAT» та ін. На підтвердження своїх заперечень відповідачка подала довідку Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 29 травня 2018 року № 23052 про реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 29 травня 2018 року по теперішній час. Також відповідачка надала довідку ОСББ «Хмельницьке 53» від 09 лютого 2026 року, у якій зазначено, що до складу сім`ї / зареєстрованих / осіб, які проживають за адресою: [ADDRESS] , входять: [PERSON] , [INFO] власник, прописана і проживає; [PERSON] , [INFO] син, прописаний і проживає; [PERSON] , [INFO] донька, не прописана, але проживає. У наданих відповідачкою двох копіях скріншотів листування у месенджері відображено переписку з контактом «Илюшка Синочок Київ». На одному зі скріншотів міститься повідомлення про здійснення переказу на суму 505,00 грн, повідомлення «Дякую», запитання «А нащо тобі стільки карточок?» та відповідь «Так треба». На другому скріншоті містяться пропущені та вихідні дзвінки, повідомлення з номером банківської картки, а також листування щодо переказування коштів на різні карткові рахунки. Відповідачка долучила до відзиву карту профілактичних щеплень [PERSON] , заповнену 09 лютого 2026 року, у якій зазначено адресу обслуговування дитини: [ADDRESS] . Також відповідачка надала характеристику комунального закладу «Вінницький ліцей №26 ім. Героя України Дмитра Майбороди» від 09 лютого 2026 року № 02-35/38, видану [PERSON] як матері [PERSON] , учня 10-Б класу. Відповідно до вказаної характеристики за період навчання дитини у закладі освіти [PERSON] проявляла належну зацікавленість освітнім процесом та вихованням дитини, підтримувала систематичну взаємодію з класним керівником і педагогічними працівниками, регулярно цікавилася результатами навчання, відвідувала батьківські збори та інші шкільні заходи, своєчасно реагувала на рекомендації та зауваження педагогів, сприяла створенню належних умов для навчання і розвитку дитини. У характеристиці також зазначено, що у 10 класі учня переведено на сімейну форму здобуття освіти; на семестрове оцінювання учень двічі не з`явився; зі слів матері, його відсутність зумовлена перебуванням в іншому місті та неможливістю прибути до закладу освіти. Мати неодноразово ініціювала зустрічі та погоджувала дати прибуття сина для проходження оцінювання, однак домовленості з його боку не були виконані. Станом на 09.02.2026 [PERSON] вважається неохопленим навчанням. У характеристиці також зазначено, що, відповідно до інформації класного керівника 10-Б класу та педагогів, які здійснювали навчання у 5-9 класах, батько, [PERSON] , участі в освітньому процесі та шкільному житті дитини не брав, до закладу освіти з питань навчання і виховання не звертався, взаємодії з педагогічними працівниками не здійснював. Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, №0001-3734-0Е10 від 07 березня 2025 року щодо [PERSON] , встановлено, що в декларації як адреса фактичного проживання або перебування дитини зазначено: [ADDRESS] ; як законний представник пацієнта зазначена [PERSON] ; вона ж визначена довіреною особою, яка має право доступу до медичної інформації дитини та може давати згоду на обробку його персональних даних. Крім цього, відповідачка подала копії 28 платіжних інструкцій, сформованих у сервісі Приват24, у яких платником зазначена [PERSON] . Серед них: платіжна інструкція від 17 липня 2025 року на суму 100,00 грн з призначенням платежу «оплата за мобільний зв`язок»; платіжні інструкції від 12 липня 2025 року на суму 500,00 грн, від 19 липня 2025 року на суму 200,00 грн, від 29 липня 2025 року на суму 500,00 грн, від 20 вересня 2025 року на суму 500,00 грн, від 12 жовтня 2025 року на суму 100,00 грн, від 17 жовтня 2025 року дві платіжні інструкції на суми по 200,00 грн кожна, від 27 жовтня 2025 року на суму 400,00 грн, від 04 листопада 2025 року на суму 500,00 грн, від 08 листопада 2025 року на суму 1000,00 грн, від 09 листопада 2025 року на суму 600,00 грн, від 21 листопада 2025 року на суму 500,00 грн, від 01 грудня 2025 року на суму 1000,00 грн, від 15 грудня 2025 року на суму 2000,00 грн із призначенням платежу «куртка», від 25 грудня 2025 року на суму 1000,00 грн, від 28 грудня 2025 року на суму 600,00 грн, від 31 грудня 2025 року на суму 1000,00 грн, від 06 січня 2026 року на суму 1007,00 грн із призначенням платежу «за таблетки», від 06 січня 2026 року на суму 2000,00 грн, від 09 січня 2026 року на суму 300,00 грн, від 11 січня 2026 року на суму 100,00 грн, від 31 січня 2026 року на суму 10000,00 грн із призначенням платежу «на квартиру», від 07 лютого 2026 року на суму 500,00 грн, від 10 лютого 2026 року на суму 500,00 грн, від 12 лютого 2026 року на суму 1000,00 грн із призначенням платежу «Ілля», від 16 лютого 2026 року на суму 300,00 грн із призначенням платежу «Ілля». Частина платіжних інструкцій адресована на рахунки JSC ACCENT-BANK, частина на рахунки JSC OSCHADBANK, JSC UNIVERSAL BANK, PJSC BANK ALLIANCE та ПрАТ «Київстар». Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц). За своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)). Тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням. Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінивши доводи сторін, подані ними докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Предметом доказування у цій справі є не лише факт існування в позивача батьківських прав та обов`язків щодо сина і не лише участь кожного з батьків у житті дитини, а наявність або відсутність таких змін обставин після ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року, які дають правові підстави для припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки. Із наданих позивачем документів суд установив, що між сторонами існували шлюбні відносини, що вони є батьками [PERSON] , що шлюб між ними розірвано, а також що раніше та на даний час існує судове рішення про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання сина. Отже, спір щодо самого факту існування аліментного обов`язку у минулому та чинності виконавчого документа відсутній. Водночас, звертаючись до суду із позовом про припинення стягнення аліментів, позивач мав довести, що після ухвалення рішення від 03 квітня 2025 року настала стала, а не тимчасова, зміна фактичних обставин: дитина більше не проживає з матір`ю, перебуває на повному утриманні батька, а одержувач аліментів не використовує одержані кошти на дитину. Суд звертає увагу, що у своїй позовній заяві позивач одночасно зазначив дві обставини, які між собою не узгоджуються. З одного боку, він стверджує, що син перебуває на його повному утриманні. З іншого боку, він прямо вказує, що сам проживати разом із сином не може, оскільки проходить військову службу і саме тому орендував для сина окрему квартиру. Тобто, зі змісту самого позову не можна зробити висновок того, що дитина почала постійно проживати саме з позивачем. Зі змісту позову можливо зробити висновок, що дитина проживає окремо від матері та окремо від батька у найманому житлі, тоді як батько забезпечує витрати на таке житло. Наданий договір оренди житла від 15 липня 2025 року підтверджує лише факт укладення позивачем договору найму квартири за адресою: [ADDRESS] , строком на один рік. Однак цей договір не підтверджує, що саме у цій квартирі фактично та постійно проживає син сторін та з якого часу він там проживає, хто перебуває з ним щоденно, хто забезпечує його побут, навчання, лікування та контроль за його життям. Матеріали справи не містять акту приймання-передачі житла, доказів систематичної сплати орендної плати та комунальних послуг саме позивачем, пояснень орендодавця, актів обстеження умов проживання дитини за цією адресою, довідок закладу освіти чи медичних документів із зазначенням адреси [ADDRESS] як адреси проживання або перебування дитини. Також суд не погоджується із запереченнями відповідачки щодо розміру орендної плати за договором, оскільки низький розмір орендної плати не спростовує факту укладення договору. Водночас, лише договір, без інших узгоджених між собою доказів, не доводить фактичного постійного проживання там дитини. Подані позивачем виписки по картковому рахунку також не підтверджують у належний спосіб ані постійного проживання дитини з позивачем, ані повного самостійного утримання дитини саме позивачем. Так, у цих виписках зазначено ім`я позивача та адресу: [ADDRESS] , тобто адресу, за якою зареєстровані дитина та відповідачка і яку сторони пов`язують із місцем проживання матері. Крім цього, самі виписки містять лише дані про рух коштів та господарські операції, але не дають можливості встановити, кому саме належали всі використані кошти, на чиї потреби вони були витрачені і чи підтверджують вони саме утримання дитини позивачем у заявленому ним обсязі. Суд окремо враховує, що офіційні документи про народження та паспорт дитини підтверджують дату народження [PERSON] [INFO] . Саме ця дата має значення для вирішення спору, оскільки на час звернення до суду та розгляду справи син сторін уже досяг 14-річного віку. Отже, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України місце свого проживання він визначає самостійно. Позивач у позовній заяві просив викликати сина як свідка, тобто сам вказував на важливість його безпосередніх пояснень для вирішення спору. Однак, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Водночас, матеріали справи не містять жодної письмової заяви самої дитини, складеної належним чином, із якої можна було б установити її волевиявлення щодо постійного місця проживання, ставлення до кожного з батьків та обставини її утримання. За наявної доказової бази суд не має підстав замінювати такі пояснення припущеннями. Щодо доводів позивача, що відповідачка не використовує аліменти на дитину, суд зазначає таке. Закон дійсно визначає, що аліменти є власністю дитини та повинні використовуватися виключно за цільовим призначенням. Водночас належним процесуальним шляхом перевірки цільового витрачання аліментів є звернення до органу опіки та піклування з відповідною заявою. Матеріали справи не містять жодного висновку органу опіки та піклування, складеного за результатами інспекційного відвідування одержувача аліментів, який би підтверджував нецільове використання відповідачкою аліментних коштів. Самі лише твердження позивача без такого висновку та без інших переконливих доказів не є достатніми для висновку про доведеність цієї обставини. Натомість відповідачка подала низку доказів, які суд оцінює в сукупності як такі, що спростовують твердження позивача про повну відсутність її участі в житті та утриманні сина. Так, довідка ОСББ «Хмельницьке 53» від 09 лютого 2026 року вказує, що син сторін прописаний і проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із відповідачкою. Вказані відомості узгоджуються зі змістом декларації про вибір лікаря від 07 березня 2025 року та карти профілактичних щеплень, у яких як адреса фактичного проживання або обслуговування дитини також зазначено адресу: [ADDRESS] , а як законного представника дитини визначено матір [PERSON] . Крім цього, характеристика ліцею від 09 лютого 2026 року містить відомості не лише про сам факт навчання дитини, а й про участь матері в освітньому процесі: систематичну взаємодію з педагогами, відвідування батьківських зборів, реагування на рекомендації педагогів, ініціювання дат проходження оцінювання, а також про відсутність участі батька у шкільному житті дитини. Суд не ототожнює цей документ із безумовним доказом місця проживання дитини, однак він переконливо спростовує тезу позивача про те, що відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні сина. Подані відповідачкою скріншоти листування у месенджері та 28 платіжних інструкцій за період із липня 2025 року по лютий 2026 року підтверджують, що вона систематично перераховувала кошти на різні карткові рахунки, які, за її поясненнями, використовував син, оплачувала мобільний зв`язок, придбання ліків, одягу, а також здійснювала інші перекази на його потреби, у тому числі платіж із призначенням «на квартиру», «куртка», «таблетки». Загальна сума платежів, відповідно до наданих відповідачкою квитанцій, становить 27007 грн. Ці документи не підтверджують усіх можливих витрат відповідачки на дитину, однак вони об`єктивно спростовують твердження позивача про те, що відповідачка матеріальної допомоги дитині не надає взагалі. Суд також бере до уваги, що безпосередньо рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 22 серпня 2011 року містить висновок про визначення постійного місця проживання дитини з матір`ю, а подана позивачем довідка про реєстрацію місця проживання сина свідчить про його реєстрацію за адресою матері з 29 травня 2018 року по теперішній час. Суд погоджується з тим, що саме по собі існування попереднього рішення про стягнення аліментів не позбавляє позивача права звернутися з новим позовом, якщо після постановлення такого рішення змінилися обставини. Однак для задоволення такого позову недостатньо загального посилання на конфлікт між дитиною і матір`ю, на тимчасове окреме проживання дитини чи на сплату позивачем окремих витрат. Позивач мав довести саме сталу зміну обставин, за якої продовження стягнення аліментів на користь відповідачки суперечить інтересам дитини та її реальному становищу. На переконання суду таких доказів у цій справі позивач не надав. Суд не встановив належними та допустимими доказами, що після рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року дитина фактично та постійно почала проживати саме з позивачем або перебуває виключно на його утриманні. Не довів позивач і того, що відповідачка припинила брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні сина або не використовує отримані аліменти на потреби дитини. Водночас, сукупність доказів, поданих відповідачкою, підтверджує протилежне: вона продовжує підтримувати зв`язок із сином, здійснює перекази коштів на його потреби, бере участь у його медичному супроводі та навчанні. За таких обставин твердження позивача про повну відсутність участі відповідачки у житті та утриманні дитини суд вважає недоведеними. Суд також виходить із того, що при вирішенні цього спору визначальним є не лише співвідношення майнових інтересів батьків, а передусім найкращі інтереси дитини. Матеріали справи не дають підстав для висновку, що припинення стягнення аліментів на користь відповідачки в цій конкретній ситуації відповідатиме найкращим інтересам дитини. Отже, позовні вимоги [PERSON] про припинення стягнення аліментів задоволенню не підлягають. Оскільки ухвалою суду від 04 лютого 2026 року вжито заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні, суд вирішує питання щодо подальшої дії таких заходів. Відповідно до частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Згідно з частиною десятою статті 158 ЦПК України у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2026 року, підлягають скасуванню. Водночас, до набрання цим рішенням законної сили такі заходи забезпечення позову продовжують діяти. Після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стане про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», про що виносить відповідну постанову. Отже, після набрання цим рішенням законної сили подальше примусове виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року у справі №127/1039/25 здійснюється в межах відкритого виконавчого провадження на підставі виданого виконавчого листа. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, залишаються за ним.

Outcome: dismissed