Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У грудні 2025 року позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати право на завершення приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті брата [PERSON] , який помер [INFO] . За заявою позивача відкрита спадкова справа. На момент смерті спадкодавець [PERSON] , проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в квартирі яка належить до державного житлового фонду. Спірна квартира була передана на підставі ордеру №021356 виданого 29 грудня 1999 року у користування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які 18 лютого 2002 року зверталися зі завою про передачу їм квартири у приватну власність квартири в порядку приватизації. Позивачу невідомий результат розгляду поданої заяви. [PERSON] помер [INFO] ; [PERSON] померла [INFO] . Посилаючись на положення ст.5,8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.1217,1218 ЦК України просить задовольнити заявлені вимоги. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 грудня 2025 року справу передано головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду 05 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого провадження на 27 січня 2026 року. Від завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори 02 січня 2026 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. 08 січня 2026 року від представника третьої особи Науково-технологічний алмазний концерн (Алкон) Національної академії наук України надійшли письмові пояснення в яких зазначають, що спірна квартира належить до державного житлового фонду перебуває у віданні концерну. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначають, що спадкодавець [PERSON] , разом із членами родини [PERSON] , [PERSON] 18 лютого 2002 року зверталися до органів приватизації щодо використання права на приватизацію квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте, раніше [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вже використали право на приватизацію квартири [ADDRESS] . Посилаючись на положення ч.4 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. 26 січня 2026 року представник позивача подав заперечення на пояснення представника третьої особи. Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010, вважає, що спадкодавець [PERSON] , не повністю використав житловий чек, що доводиться довідкою від 30 грудня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] та [PERSON] скористались своїм правом на приватизацію житла по [ADDRESS] , однак мають залишки коштів житлового чеку на 30 грудня 2014 року на 1 грн 40 коп, кожному. Відзив від Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації до суду не надходив. Ухвалою суду від 27 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03 березня 2026 року. 03 березня 2026 року через перебування судді у відпустці справу знято з розгляду та призначено на 19 березня 2026 року. В судовому засіданні 19 березня 2026 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та поданих запереченнях. Представник відповідача в судовому засіданні 19 березня 2026 року заперечувала проти задоволення заявлених вимог. Зазначила, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вже використали право на приватизацію квартири [ADDRESS] , посилаючись на положення ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» вважають що спадкодавець за життя використав право на одноразово приватизацію житла. Окрім того, зазначає, що будь яких заяв від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Управління про приватизацію не надходило, рішення про відмову в проведенні приватизації не приймалося. Представники третіх осіб до суду не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що відповідно до довідки Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р. від 17 жовтня 2025 року, позивач [PERSON] , 1965 року народження є єдиним спадкоємцем за законом після смерті брата [PERSON] , який помер [INFO] , який був зареєстрований на час смерті за адресою : [ADDRESS] (а.с.16). Згідно з ордером №021356 на житлове приміщення від 29 грудня 1999 року, виданий Мінською районною в м.Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження від 14 грудня 1999 року за №1314, [PERSON] із сім`єю з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на право заняття житлового приміщення площею 12,8 кв.м, яке складається з однієї ізольованої квартири [ADDRESS] (а.с.20). Як встановлено з розпорядження №1314 від 14 грудня 1999 року Мінської районної державної адміністрації м.Києва розглянувши матеріали, подані віділом обліку та розподілу житлової площі та пропозиції громадської комісії, затверджено рішення про надання житлових приміщень, серед іншого Концерну «Алкон». Відповідно до списку на надання житлової площі співробітникам конценрна «Алкон» під №32 міститься працівник [PERSON] , яка з родиною [PERSON] та [PERSON] отриала право на проживання в однокімнатній кварир за адресою : [ADDRESS] . Раніше з 1978 року родина проживала в квартирі [ADDRESS] до 1994 року, яку згодом приватизували й відчужили (а.с.18,19). Зі заяви, зареєстрованої під №19 від 19 лютого 2002 року НТАК «Алкон» [PERSON] із членами родини [PERSON] , [PERSON] звернулась 18 лютого 2002 року до керівника органу приватизації Мінського району м.Києва про передачу в приватну власність квартири [ADDRESS] на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.21). З відповіді на звернення [PERSON] Оболонська районна у м.Києві державна адміністрація 23 грудня 2008 року за вих.№04-2974 сповістила, що до Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації звернулось керівництво «Алкон-Сервісу» з клопотання доповнення розпорядження Мінської районної у м.Києві державної адміністрації від 14 грудня 1999 року №1314 в частині надання квартири [ADDRESS] з урахуванням раніше приватизованої квартири [ADDRESS] . Для розгляду даного питання запропоновано надати до відділу по обліку та розподілу житлової площі Оболонського району свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . До листа додана лише довідка органу приватизації від 11 квітня 2008 року №762.(а.с.23). Як встановлено з відповіді КП КМР « КМ БТІ» на адвокатський запит надано свідоцтво про право власності на житло видане Фондом комунального майна Мінського району м.Києва від 23 травня 1994 року на підставі якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належав на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна (квартира) [ADDRESS] , загальною площею 61,9 кв.м, у проміжку часу з 27 травня 1994 року по 08 вересня 1994 року. В подальшому власниками відчужена (а.с.54-56). Згідно з Довідкою №416 від 30 грудня 2014 року виданою ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] та [PERSON] , оригінал якої досліджений в судовому засіданні, про те що останні скористалися правом на приватизацію житла за адресою [ADDRESS] . Залишок коштів житлового чека на 30 грудня 2014 року становить 1 грн 40 коп., по кожному (а.с.57). [PERSON] помер [INFO] ; [PERSON] померла [INFO] ; [PERSON] , помер [INFO] , що доводиться свідоцтвами про смерть (а.с.12,13,14). Між сторонами виник спір стосовного наявності у позивача, як спадкоємця за законом після смерті брата, права на завершення приватизації. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Предметом спору у цій справі є визнання права на завершення приватизації квартири в порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавцем. У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц (провадження № 61-14127св18), на яку також посилався заявник у касаційній скарзі, зазначено, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - Закон № 2482-XII у редакції, чинній на час здійснення приватизації спірної квартири) та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (тут і далі - Положення № 56 у редакції, чинній на час здійснення приватизації спірної квартири). Відповідно частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сім`ї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої статті 3 Закону (пункт 1 частини першої); якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (частина друга); якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима (частина третя). Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім`ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири(будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Наведене кореспондується з Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР), згідно з нормами статті 48 якого жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України, при цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки (частина перша); при передачі громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі (частина друга); громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства (частина третя). Системний аналіз наведених положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ЖК УРСР дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Це вбачається зі змісту частини п`ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якої кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Положення частини п`ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Таке тлумачення норм чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, висловлене в рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010. Частинами першою та четвертою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Відповідно до частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься, зокрема, ненадання особою необхідних документів для приватизації, перелік яких наведено в пункті 18 Положення, зокрема громадянин подає до органу приватизації, серед інших, такі документи: оформлену заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідку про склад сім`ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків з приватизації державного житлового фонду. Відповідно до пункту 20 зазначеного Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що спадкодавець [PERSON] згідно з Довідкою №416 від 30 грудня 2014 року виданою ПАТ «Державний ощадний банк України» скористався правом на приватизацію житла за адресою [ADDRESS] , залишок коштів житлового чека на 30 грудня 2014 року становить 1 грн 40 коп. Отже, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач, як спадкоємець за законом щодо майна померлого [INFO] брата [PERSON] , який за життя звернувся у 2002 році за заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] має право на завершення приватизації в порядку спадкування. Заперечення представника відповідача, що в органу приватизації відсутнє звернення (заява) [PERSON] про приватизацію спірної квартири, спростовується дослідженими судом доказами. Зі заяви, зареєстрованої під №19 від 19 лютого 2002 року НТАК «Алкон» [PERSON] із членами родини [PERSON] , [PERSON] звернулась 18 лютого 2002 року до керівника органу приватизації Мінського району м.Києва про передачу в приватну власність квартири [ADDRESS] на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.21). А також з відповіді на звернення [PERSON] Оболонська районна у м.Києві державна адміністрація 23 грудня 2008 року за вих.№04-2974 сповістила, про наявність довідки органу приватизації від 11 квітня 2008 року №762, що на переконання суду доводить про звернненя особи до цього органу з приводу приватизації. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування стандартів доказування та зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Вирогіднійшим є висновок, що померлий за життя звертався до органу приватизації (уповноваженому представнику), а саме Науково-технологічний алмазний концерн (Алкон) зі заявою про приватизацію житла, що доводиться заявою від 19 лютого 2002 року, проте відповідач не надав рішення за результатів розгляду поданої заяви, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Заперечення відповідача про відсутність матеріалів звернення в УЖКГ не може бути правовою підставою для відмови позивачу в захисті його права. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернені до суду з позовом позивачем сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved