Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

24.12.2025 року представник позивача звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, через підсистему Електронний суд, з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №22030000593915 від 18.11.2022 року у сумі 121958,19 грн., а також судового збору - 2422,40 грн., посилаючись на неналежне виконання своїх зобов`язань з боку відповідачки. Ухвалою суду від 06.01.2026 відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження. 20.01.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просить відмовити у позовній заяві, посилаючись на те, що кредитний договір №22030000593915 від 18.11.2022 року на суму 81349,43 грн був укладений з АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО». Банк не повідомив її протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги. ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» щодо врегулювання простроченої заборгованості та відступлення права вимоги за кредитним договором до неї не звертався. Крім того, зазначає, діє заборона в зв`язку з веденням активних бойових дій для відкриття виконавчого провадження на території Запорізького району Запорізької області. 02.02.2026 до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач не погоджується з викладеними вимогами в відзиві з наступних причин: 03.06.2025 року первісний кредитор АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» направив до відповідачки СМС повідомлення на єдиний відомий номер телефону [NUMBER] [PERSON] , який був зазначений відповідачкою, як основний номер телефон кредитному договорі. 02.06.2025 року ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ», як правонаступник, додатково направляло до боржника засобами поштового зв`язку повідомлення про те, що між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» було укладено Договір Факторингу, в результаті чого, останній став основним кредитором та набув право вимоги за кредитним договором № 22030000593915 від 18.11.2022 року. Докази направлення підтверджується Реєстром згрупованих відправлень «Рекомендований лист» №88 від 07.06.2025 року від АТ «УкрПошта». Крім того, територія Запорізького району Запорізької області, у склад якої входить територія Запорізької міської територіальної громади, на даний момент не відноситься до території, розташованої в районі проведення активних воєнних (бойових) дій, а відноситься до території можливих бойових дій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій. А тому, твердження відповідачки про заборону відкриття виконавчого провадження на території Запорізького району Запорізької області є безпідставним та не заслуговує на увагу суду. Крім того, зазначає, що в подальшому будуть надані докази понесених судових витрат у зв`язку з розглядом даної справи. 17.02.2026 ухвалою суду справа призначена до розгляду. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, зауваживши, що нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування узгоджується з нормами чинного законодавства, після отримання права вимоги позивачем жодних нарахувань не здійснювалося. Відповідачка у судовому засіданні позов визнала частково, зазначивши, що заборгованість за договором утворилася у зв`язку з тяжким матеріальним станом, заборгованість за тілом кредиту та відсотками не оспорює, просить відмовити у вимогах щодо стягнення комісії, вважаючи ї нарахування незаконним та розстрочити виконання рішення на 10 років. Вислухавши доводи учасників провадження, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У судовому засіданні встановлено, що 18.11.2022 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] , укладено Кредитний договір № 22030000593915. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику наданий кредит на наступних умовах: За змістом п. 1.1. Договору, банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти у тимчасове платне користування, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити плату за кредит (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому Договором. Відповідно до п. 1.2. Договору, сума кредиту становить 81 349,43 грн; строк кредитування 60 місяців; кінцева дата повернення кредиту: 18 листопада 2027р.; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість у розмірі: 0,001% річних; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: 2.00% від суми кредиту. У разі неповернення суми кредиту в терміни, встановлені Договором (в дати, передбачені Графіком платежів, в кінцеву дату повернення кредиту, або іншу дату, визначену банком у письмовій вимозі у випадку порушення клієнтом умов Договору), клієнт зобов`язаний сплатити банку проценти за порушення грошового зобов`язання (згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 56,00 % процентів річних від простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення (не включаючи день погашення простроченої заборгованості) на рахунок банку. Відповідно до п. 5.8. Договору, кредитний договір підписується наступним чином: з боку клієнта - шляхом поставленням власноручного підпису; з боку банку - шляхом накладання факсиміле банку. Відповідно до п. 7.1. Договору, клієнт надає згоду на можливу заміну кредитора і відступлення права вимоги за договором новому кредитору. Банк зобов`язаний письмово повідомити клієнта про заміну кредитора в зобов`язанні. Факт укладення кредитного договору, його умови, отримання та користування кредитними коштами відповідачкою визнаний та не оспорюється. ЇЇ заперечення за позовом зводяться до неповідомлення про факт переходу права вимоги до позивача, на які суд зазначає наступне. 28 травня 2025 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» укладено Договір факторингу № 28/05/25/1. Відповідно до умов Договору Факторингу №28/05/25/1 право вимоги за Кредитним договором № 22030000593915 від 18.11.2022року, укладеним між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ». 03.06.2025 року АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» надіслав відповідачці СМС-повідомлення на телефонний номер [NUMBER] , що зазначений позичальником у кредитному договорі №22030000593915, наступного змісту: «Шановний клієнте! Повідомляємо про відступлення права вимоги за договором новому кредитору:ТОВ "ГЛОБАЛ СПЛІТ"(Код ЄДРПОУ:41904846), адреса та місцезнаходження:01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 5 Б, офіс 5, тел.+38 (093) 594 04 47, адреса електронної пошти:global_split@ukr.net. « Також, 02.06.2025 року ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» до [PERSON] засобами поштового зв`язку було направлено повідомлення про те, що на підставі Договору факторингу №28/05/25/1, укладеному між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» право вимоги за Кредитним договором №22030000593915, відступлене ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» , що підтверджено копією повідомлення про відступлення права вимоги та доказом відправки повідомлення. 01.09.2025 року ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» надіслало на адресу [PERSON] вимогу про необхідність сплати заборгованості за кредитом кредиту протягом 30 календарних дні, що підтверджено наявними в матеріалах справи копією Вимоги та доказами її направлення. У судовому засіданні право позивача на отримання вимоги за кредитом відповідачем визнано. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань станом на 11.12.2025 року за доводами позивача утворилась загальна сума заборгованості за Договором №22030000593915 від 18.11.2022 року у розмірі 121 958,19 грн, яка складається: залишку простроченого кредиту -81 291,78 грн; залишку прострочених відсотків - 1,60 грн; залишку прострочених комісій - 40 664,81 грн . Наразі між сторонами існує спір щодо стягнення зазначеної заборгованості, вирішуючи який суд враховує наступні норми законодаства. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Згідно з ст.ст.526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору № 22030000593915 від 18.11.2022, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобов`язань, та утворення заборгованості за кредитом, а саме залишку простроченого кредиту -81 291,78 грн; залишку прострочених відсотків - 1,60 грн. зазначена заборгованість відповідачем визнання та підлягає стягненню у повному обсязі. Щодо нарахованої заборгованості з комісії в розмірі 40664,81 грн, суд зазначає наступне. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Однак в кредитному договорі № 22030000593915 від 18.11.2022 не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена комісія, також позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на зазначене, відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 81293,38 грн. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно задоволеним позовних вимогам - 66,66% у розмірі 1614,77 грн. Щодо вимог про розстрочку рішення, суд зазначає наступне. За ч. 1ст. 435 ЦПК України закріплене положення, відповідно до якого, за заявою сторони, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Розстрочення виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення наявність яких робить його виконання неможливим, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. На обґрунтування своїх доводів, відповідачка посилається на тяжкий матеріальний стан та просить розстрочити виконання рішення на 10 років. При оцінці доказів, суд враховує, що відповідач є працездатним за віком, при цьому ним не надано суду жодного доказу на підтвердження її доход. Також відповідачем не надані відомості щодо відсутності у неї майна, на яке можливо звернути стягнення при примусовому виконанні рішення суду, не надані інші докази, які б могли свідчити про його скрутний матеріальний стан: відсутні відомості про її стан здоров`я, необхідності отримання дороговартістного лікування, наявність утриманців, тощо, а вимоги щодо розстрочки виконання рішення суду на 10 років взагалі суперечать чинному законодавству. Враховуючи вищевикладене, суд на своє глибоке переконання, вважає, відповідачкоюне надано належних доказів, що підтверджували б винятковість обставин для розстрочення виконання судового рішення, а тому підстави для задоволення заяви про розстрочку рішення наразі відсутні. На підставі викладеного, та

Outcome: partial