Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Позивач 03.09.2025 звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] до адвокатського об`єднання «Мережа права», фізичної особи-підприємця [PERSON] та просить: розірвати договір від 22 травня 2025 року «Про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги №2001909230/1» укладений між адвокатом АО «Мережа права» - ФОП [PERSON] та [PERSON] ; зобов`язати АО «Мережа права» та ФОП [PERSON] повернути [PERSON] свої екземпляри оригіналів договору від 22 травня 2025 року «Про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги №2001909230/1», з мокрими печатками. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач вирішив розірвати договір укладений з відповідачем, адже договір не відповідав вимогам законодавства та на його виконання не вчинялося жодних дій. Також вказує, що відповідачі уклали договір на вкрай не вигідних умовах для позивача, скориставшись його тяжкими обставинами щодо неможливості добитися перерахунку пенсії. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 09.09.2025 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси. Не погодившись з ухвалою суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу в результаті розгляду якої постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2025 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 09.09.2025 без змін. 26.01.2026 справа надійшла до Приморського районного суду м.Одеси та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана 27.01.2026 судді Бондарю В.Я. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 28.01.2026 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строку для усунення недоліків позову. До суду 06.02.2026 надійшла заява [PERSON] про зменшення позовних вимог у якій позивач просить суд залишити без розгляду пункт перший прохальної частини, яким просив розірвати договір від 22 травня 2025 року «Про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги №2001909230/1» укладений між адвокатом АО «Мережа права» - ФОП [PERSON] та [PERSON] . Тобто, розглядаються позовні вимоги [PERSON] про повернення оригіналів договору від 22 травня 2025 року. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09.02.2026 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 25.03.2026. До суду 06.03.2026 надійшла заява представника ФОП [PERSON] [PERSON] про закриття провадження у справі, адже спір між сторонами відсутній, договір розірвано, а кожна сторона володіє своїм екземпляром договору. Ухвалою від 10.03.2026 задоволено клопотання позивача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 25,03.2026 проведеному за участі [PERSON] , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та представника АО «Мережа права» - Скрипник Д.О., судом відмолено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування оригіналу договору. [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги та повернути йому оригінал договору з мокрою печаткою. Представник відповідача Скрипник Д.О. просив відмовити у задоволенні позову. Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. Після дослідження доказів, суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 01.04.2026 о 13:15 год. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. Судом встановлено, що 22 травня 2025 року між адвокатським об`єднанням «Мережа права» з однієї сторони, з фізичною особою-підприємицею [PERSON] з іншої сторони, та [PERSON] з третьою сторони укладено договір про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги №2001909230/1. 12 червня 2025 року [PERSON] звернувся до відповідачів з заявою про розірвання договору, яка повторно направлена 23.06.2025. 05.09.2025 АО «Мережа Права» та ФОП [PERSON] підписали повідомлення про розірвання договору та повернення [PERSON] коштів у розмірі 3 800 грн. Сторони визнають, що договір між сторонами розірвано, щодо повернення коштів спору немає, [PERSON] просить повернути йому оригінали укладеного договору. Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 757/508/20-ц (провадження № 61-19919св21) зазначено, що: «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. […] Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення». Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦК України однією з загальних засад цивільного судочинства є свобода договору. Принцип свободи договору закріплено у ст. 6 ЦК України, якою передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховний Суд від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18: «Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.02.2024 при розгляді справи № 990/150/23 зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. [PERSON] не вказує, яке його право чи інтерес порушує перебування примірника договору у двох інших сторін такого договору. Тобто, відсутність порушеного права [PERSON] з боку відповідачів є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed