Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

04.11.2024 позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно з яким просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 5920386900:02:001:0212, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідачки [PERSON] демонтувати свій шиферний паркан з накриттям, який знаходиться на території вказаної земельної ділянки позивачки. Вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 28.05.2014 є власницею земельних ділянок площею 0,0932 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0211 та площею 0,4210 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0212, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . По сусідству з позивачкою, а саме за адресою: [ADDRESS] , проживає відповідачка [PERSON] . Між ними постійно виникають сварки з приводу встановлення меж суміжних земельних ділянок, відповідачка постійно намагається захопити собі більшу територію землі, під час орання трактором постійно визначає нові межі. Окрім того, відповідачка самовільно збудувала, як остання вказує на межі, а насправді на земельній ділянці позивачки паркан з шиферу, а також накриття з шиферу. Під час виконання ФОП [PERSON] на замовлення позивачки топографо-геодезичних робіт було встановлено, що частина земельної ділянки позивачки перебуває у користуванні суміжного землекористувача [PERSON] , а саме зі сторони встановленого паркану ширина самозахвату становить 1,4 м, далі по межі від 1,1 м до 2,2 м. При виконанні цих робіт землевпорядником було встановлено 4 межові знаки, які зафіксовані на місцевості у вигляді стовпчиків, які відповідачкою були знищені. Таким чином значна площа земельної ділянки вибула з володіння позивачки, що і стало підставою звернення до суду з цим позовом. 08.11.2024 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Соколової Н.О. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання з повідомленням учасників справи. 20.01.2025 представницею відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачка [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,0714 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0210, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельної ділянки площею 0,4239 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0209, для ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою [PERSON] проживає близько п`яти років разом зі своїм чоловіком та двома дітьми, фактично тоді і придбали будинок, однак договір купівлі-продажу був укладений в 2024 році. Позивачка [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,0932 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0211 та площею 0,4210 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0212, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Протягом п`яти років проживання відповідачки за вказаною адресою межі земельних ділянок сторони не змінювали, металеві стовпчики, які визначали межі не переміщали, вони були закріплені металевою сіткою як паркан, згодом до цих стовпчиків відповідачка з чоловіком поставили на тій самій межі до вже встановлених металевих стовпців листи шиферу. Суміжні земельні ділянки, що використовуються як город не мають паркану, межею між зазначеними землями завжди як орієнтир є та була груша, що там росте. Відповідачка не зміщала та не розорювала в сторону позивачки межу земельної ділянки, тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Зі слів попереднього власника, сусідів, дані металеві стовпчики стоять там близько 30 років та груша, що слугувала теж межею, їх ніколи не переміщали. Відповідачка придбала земельну ділянку з вже встановленими межами. Інших вони не встановлювала та не зміщувала, відновлення меж не проводили, так як вони вже були визначені. Стороною позивача не надано жодних доказів, що підтверджують встановлення межових знаків її земельної ділянки в цілому, не тільки їх розташування, тобто не надано повної технічної документації про відновлення меж земельної ділянки в натурі. До позовної заяви не долучено попередніх документів щодо встановлення меж земельних ділянок, технічної документації, актів погодження меж попередніх власників, що унеможливлює встановлення істини про межу земельних ділянок, акт встановлення меж теж до суду не надано. Про проведення роботи з визначення меж земельної ділянки в натурі та поворотних точок земельних ділянок відповідачка не повідомлялася, згоду на проведення таких робіт не запитували, акт прийомки-передачі межових знаків підписати не пропонували. Під час виконання робіт ФОП [PERSON] , в розмові спеціаліст повідомив, що межі земельної ділянки по всій вулиці здвинуті в бік позивачки. Так, на земельну ділянку [PERSON] накладається земельна ділянка сусіда. Однак фактичні межі розташування зовсім інші, при цьому площі ділянок не порушені. Фактичні межі земельних ділянок мають розбіжності з даними поворотних точок каталогу координат. Зазначає, що при виготовленні технічної документації у 1998 році попередні власники земельних ділянок, зокрема, [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ) в присутності суміжних землевласників погодили суміжні межі та претензій не мали. Технічна документація 1998 року розроблялась відповідно до вже фактичного користування земельними ділянками та встановлювались межі по вже фактичним межам, які були приведено у відповідність згідно з площами земельних ділянок. Тому при перенесенні даних до каталогу координат було допущено помилку, відповідно до якої більша частина [ADDRESS] , а у даній ситуації весь пров. Березовий, згідно з каталогом координат зміщений, в той час як фактичні межі відповідають своїм площам, такі межі погоджені та використовуються своїми користувачами чи власниками. При цьому згідно з замірами, що зазначає позивачка, відповідачка фактично має знести частину свого будинку, сараю та паркан. Вважає, що в даному випадку виникла помилка, визначена підпунктом 7 пункту 138 Порядку ведення Державного земельного кадастру. Заявлений стороною позивача розмір витрат на правову допомогу вважає неспівмірним та необґрунтованим. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 14.03.2025 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. 25.04.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта. 14.05.2025 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області клопотання експерта задоволено, доручено провести топографо-геодезичну зйомку інженеру-геодезисту [PERSON] 17.06.2025 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області клопотання експерта задоволено, зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 12.09.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у справі у зв`язку із надходженням до суду висновку експерта за результатом проведеної судової земельно-технічної експертизи. 10.11.2025 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. 19.12.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Яценко Н.Г. справу прийнято до свого провадження у зв`язку з відрахуванням зі штату Охтирського міськрайонного суду Сумської області судді Соколової Н.О. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивачка також пояснила, що проживає в домоволодінні по [ADDRESS] з 1975 року. В 2020 році [PERSON] придбала домоволодіння по сусідству з нею. Чоловік відповідачки почав будувати на городі паркан з шиферу на її земельній ділянці. Спочатку була домовленість, що вони добровільно демонтують цей паркан, але потім вони відмовилися це робити. На місці спірного паркану, до його встановлення, металевих стовпчиків не було. Від дороги до сараю відповідачки стоїть паркан позивачки, який знаходиться на її земельній ділянці. Відповідачка та її представниця у судовому засіданні проти позовних вимог заперечили з зазначених у відзиві на позовну заяву підстав та просили відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Відповідачка також пояснила, що у 2020 році вона з сім`єю переїхала в будинок по [ADDRESS] . В той час між городами сторін була стежка, яка слугувала межею. На межі росла груша, яка зі слів позивачки визначала межу, тому її спилювати вона не дозволяла. Під час орання землі позивачка потроху забирала собі частину земельної ділянки, стежка між їх земельними ділянками почала зменшуватися у бік відповідачки, тому вона запропонувала викликати землевпорядника, але позивачка на той час відмовилися. Але коли чоловік відповідачки повіз їх дитину до лікарні, позивачка викликала землевпорядника. Після цього позивачка сказала, щоб вони пересунути на 1,4 м паркан, а також їх сарай, туалет і вольєр. Перший раз землевпорядник проводив виміри без її згоди. Коли справа була в суді, знову приїхав той самий землевпорядник та здійснив нові заміри. Чоловік відповідачки поставив паркан в тому місці, де сказала позивачка. В тому місці колись стояв стовпчик і він поставив його на місце. Межі вона не погоджувала, акти не складалися. На час придбання нею домоволодіння сарай вже там був, межі були сформовані попередніми власниками. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Як встановлено, [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , земельну ділянку площею 0,0932 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0211, надану для індивідуального житлового будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії СМ №086848 від 21.05.2004 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 04.12.2003 за реєстровим №1543, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.05.2014, зареєстрованим в реєстрі за №667, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.05.2014 №22235598 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.03.2023 №НВ-5900247292023 (а.с. 7-8, 12-13). Також [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , земельну ділянку площею 0,4210 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0212, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії СМ №086849 від 21.05.2004 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 04.12.2003 за реєстровим №1543, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.05.2014, зареєстрованим в реєстрі за №668, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.05.2014 №22236856 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.04.2023 №НВ-5900283872023 (а.с. 9, 11, 14-15). 01.04.2024 між [PERSON] (Замовник) та ФОП [PERSON] (Виконавець) був укладений договір на виконання топографо-геодезичних робіт, відповідно до умов якого останній зобов`язався за завданням Замовника виконати топографо-геодезичні роботи з відновлення меж земельних ділянок з кадастровими номерами 5920386900:02:001:0211 і 5920386900:02:001:0212, розташованими за адресою: [ADDRESS] , шляхом позначення на місцевості поворотних точок за координатами отриманими з Державного земельного кадастру, які були виконані, що підтверджується актом приймання-передачі робіт від 30.04.2024 (а.с. 16-15). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку від 27.02.2024, зареєстрованого в реєстрі за №268, [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0714 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0210, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок житловою площею 53,3 кв.м, загальною площею 87,5 кв.м, та побутові споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належить продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки від 23.09.2014 за реєстровим №1310, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 27.02.2024 №367463214 (а.с. 84 зворот, 91-92). З витягу з Державного реєстру речових прав від 27.02.2024 №367465503 вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2024, зареєстрованого в реєстрі за №269, є власницею земельної ділянки площею 0,4239 га, кадастровий номер 5920386900:02:001:0209, надана для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 84). В матеріалах справи наявні кадастрові плани вказаних земельних ділянок з описом меж, з яких вбачається, що вони межують між собою. Технічний звіт по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадянам для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства від 1998 року містить акти погодження (закріплення) існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] ( [ADDRESS] ) в присутності суміжних землевласників і землекористувачів провели в натурі погодження існуючих меж земельних ділянок, ніяких претензій при погодженні існуючих меж землеволодіння не заявляли (а.с. 79-83). Судом досліджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] 5920386900:02:001:0210 та 5920386900:02:001:0209 (а.с. 47-58, 64-70). В пояснювальних записках до технічних документацій зазначено, що за результатами раніше розробленої проектної документації та інформативних матеріалів в електронному вигляді, розроблених чи переданих до Сумської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», площа земельної ділянки (5920386900:02:001:0210), на яку розробляється технічна документація із землеустрою, складає 0,0714 га, вид цільового використання: 02.01 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площа земельної ділянки (5920386900:02:001:0209), складає 0,4239 га, вид цільового використання: 01.03 - для ведення особистого селянського господарства. Склад та площу угідь земельних ділянок наведено в експлікаціях згідно форми 6-зем. Місцеположення точок повороту зовнішніх меж земельної ділянки детально досліджено і встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності [PERSON] та узгоджено із суміжними землекористувачами, про що складені відповідні акти, які додані до технічної документації із землеустрою. При узгодженні зовнішніх меж земельних ділянок зацікавленими сторонами ніяких претензій не заявлено. Точки повороту меж земельних ділянок закріплені в натурі (на місцевості) дерев`яними кілками. Вказані технічні документації містять акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 27.06.2014, що підписані: в.о. сільського голови Мандич Н.І., землевпорядником сільської ради Івахненком І.М., представником проектної організації Чередою М.І., землевласником [PERSON] , суміжними землевласниками [PERSON] та [PERSON] , з яких вбачається, що межі земельної ділянки не закріплювалися межовими знаками встановленого зразка в зв`язку з тим, що межі земельних ділянок, які знаходяться в [ADDRESS] , збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо). Власник земельних ділянок претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено. Відповідно до висновку експерта від 08.09.2025 №12 за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи (а.с. 154-201), виходячи зі складеного графічного Додатку №11 фактичне володіння та землекористування [PERSON] на земельній ділянці, закріпленої межовими знаками (встановленої огорожі та умовним межам (без огорожі)), за адресою розташування по [ADDRESS] , на підставі даних топографо-геодезичної зйомки, розробленої інженером геодезистом [PERSON] , не відповідає межам, визначеним та зареєстрованим в Державному земельному кадастрі земельної ділянки на цю ділянку кадастровий номер - 5920386900:02:001:0209 (Електронний документ (XML файл (обмінний файл)). Виходячи зі складеного графічного Додатку №12 жовтим кольором відображені контури земельної ділянки № [NUMBER] [ADDRESS] , виходять за межі своєї території фактичного володіння та землекористування земельної ділянки, закріпленої межовими знаками згідно фактичного використання по встановленій огорожі та умовним межам (без огорожі) (дані Матеріалів топографо-геодезичної зйомки)) та накладається (перетинає) на територію суміжної земельної ділянки № [NUMBER] [ADDRESS] , межі якої визначені та зареєстровані в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровий номером №5920386900:02:001:0212 (дані обмінного файлу), загальною площею 82,71 м2 (77,75м2+4,96м2), в найбільш лінійних розмірах - 1,57м; 0,86м. Виходячи зі складеного графічного Додатку №12 блакитним кольором відображені контури суміжної земельної ділянки № [NUMBER] [ADDRESS] , межі якої визначені та зареєстровані в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровий номером №5920386900:02:001:0212 (дані обмінного файлу), накладається (перетинає) на територію земельної ділянки № [NUMBER] [ADDRESS] , згідно фактичного використання по встановленій огорожі закріпленої межовими знаками та умовним межам (без огорожі) (дані Матеріалів топографо-геодезичної зйомки)) загальною площею 58,65 м2 (55,3м2+3,35м2), в найбільш лінійних розмірах -0,37м; 1,35м. Згідно з дослідницькою частиною висновку експерта суміжні земельні ділянки № [NUMBER] , [ADDRESS] , накладаються (перетинають) на територію земельної ділянки [ADDRESS] , згідно фактичного використання по встановленій огорожі закріпленої межовими знаками та умовним межам (без огорожі) (дані Матеріалів топографо-геодезичної зйомки)) загальною площею 307,32 м2 (3,97 м2+300,0 м2+3,35 м2), межі якої визначені та зареєстровані в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровий номером №5920386900:02:001:0209 (дані обмінного файлу). Фактична площа (згідно фактичного використання по встановленому паркану) земельної ділянки № [NUMBER] [ADDRESS] , на підставі даних топографо-геодезичної зйомки, розробленої інженером геодезистом [PERSON] складає 0,4806 га (4806 м2), що на 147 м2 ((4239+714) - 4806 = 147) менше площі, ніж у зазначених відповідно до документів зареєстрованих в Державному земельному кадастрі (Електронний документ (XML файл (обмінний файл)) на цю ділянку (кадастровий номер - №5920386900:02:001:0209 площею 0,4239 га та кадастровий номер №5920386900:02:001:0210 площею 0,0714 га). За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Згідно зі ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно з ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.п. «г» та «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно з ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цивільного призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Частинами 1-3 ст. 158 ЗК України встановлено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку (ч. 5 ст. 158 ЗК України). Згідно з абз. 15 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст. 212 ЗК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). В постанові Верховного Суду у справі №369/1843/18 від 08.02.2023 зазначено, що інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Згідно з постановою Верховного Суду у справі №264/7200/18 від 18.01.2021 з аналізу положень статей 116, 123, 124, частини другої статті 134, статті 212 ЗК України, статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. В Постанові Верховного Суду від 12.08.2020 (справа №599/340/16-ц) зазначено, що підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Умовами для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 79, 80 ЦПК України). Частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21). Такі висновки підтримані і Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається та визнається учасниками справи, що на земельній ділянці з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства позивачкою встановлено паркан з шиферу, довжина якого, за замірами сторони відповідача, по городу становить 11,8 м. Зі схеми співставлення земельних ділянок висновку експерта від 08.09.2025 №12 (додатки №11 та №12) вбачається, що частина паркану з шиферу розташована на земельній ділянці з кадастровим номером №5920386900:02:001:0212, що належить позивачці, величина накладання становить від 0,37 м до 0,86 м. Отже, з урахуванням зазначених норм права та релевантної практики Верховного Суду, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідачкою було порушено права позивачки, як власника земельної ділянки, на володіння, користування та розпорядження власною земельною ділянкою з кадастровим номером 5920386900:02:001:0212, оскільки, як підтверджено висновком експерта від 08.09.2025 №12, відповідачка зайняла частину земельної ділянки позивачки та встановила на ній власний паркани. Суд не вбачає підстав для відхилення наданого висновку експерта, вважає його обґрунтованим, таким що відповідає вимогам Закону, а також містить відповіді на поставлені стороною позивача перед експертом питання. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідачки про ніби ухилення позивачки від виконання експертизи, що виразилося у не проведенні нею оплати частини питань, поставлених на вирішення експерта в ухвалі суду, які, на переконання представника, мають важливе значення для встановлення істини по справі і у зв`язку з цим наявні підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 109 ЦПК України. Так, ухвалою Охтирського міськрайонного суду сумської області від 14.03.2025 задоволено клопотання представника позивача та у справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, запропоновані обома сторонами. Зі змісту ухвали суду вбачається, що представником позивачки запропоновані такі питання: 1) Чи відповідає фактичне землекористування відповідачки [PERSON] на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] даним Державного земельного кадастру кадастрового номера 5920386900:02:001:0209 (обмінного файлу) ? 2)Чи відповідає фактичне землекористування відповідачки [PERSON] на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] даним Державного земельного кадастру кадастрового номера 5920386900:02:001:0209 (обмінного файлу) по відношенню до суміжної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5920386900:02:001:0212 ? Представник відповідачки, заперчуючи на клопотання про призначення експертизи, , просила, в разі задоволення даного клопотання, на вирішення експерта поставити такі питання: 1) Чи відповідають фактичні межі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5920386900:02:001:0211, та за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5920386900:02:001:0210 даним Державного земельного кадастру (обмінним файлам земельних ділянок з кадастровим номером 5920386900:02:001:0211 та 5920386900:02:001:0210)? 2)Чи відповідають фактичні межі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5920386900:02:001:0209, та за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5920386900:02:001:0212, даним Державного земельного кадастру (обмінним файлам земельних ділянок з кадастровим номером 5920386900:02:001:0209 та 5920386900:02:001:0212)? 3) Чи вбачається зміщення координат поворотних точок вказаних земельних ділянок кадастровими номерами: 5920386900:02:001:0211; 5920386900:02:001:0212; 5920386900:02:001:0210; 5920386900:02:001:0209 та невідповідність визначених координат земельних ділянок нормативно-правовим актам України? Витрати на проведення експертизи покладено на позивачку [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності умов, визначених у цій статті. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. У пунктах 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 року № 8 звернута увага судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків. Вказано на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду. Відповідно до ч. 3 ст. 103 ЦПК України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України у цивільних і господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством. Проведення інших експертних досліджень і обстежень державними спеціалізованими установами здійснюється за рахунок замовника. Згідно з ч. 7 ст. 72 ЦПК України експерт має право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних з проведенням експертизи і викликом до суду. Як вбачається з викладеного та відповідних роз`яснень, наданих у абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30 травня 1997 року, оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або з ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів. З роз`яснень, викладених у п. 45 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, також вказано, що вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи) (ст. 7 Закону України «Про судову експертизу»). У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи і настають наслідки, передбачені за ухилення від участі в експертизі. Законом не заборонено оплатити витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, іншою стороною у справі. Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах. Як вже зазначалося, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У цій справі саме стороною відповідача заперечуються позовні вимоги та зазначається про те, що межі земельних ділянок в каталогу координат ДЗК зміщені та не відповідають фактичним межам, що на їх переконання, є істотним для правильного вирішення спору. Стороною ж позивача такі факти заперечувалися, з огляду що на вирішення експерта відповідні питання ними не виносилися. Разом з тим, відповідачка не була позбавлена права здійснити оплату експертизи в частині інших питань, що були запропоновані її представником та поставлені на вирішення експерта в ухвалі суду від 14.03.2025, у вирішенні яких була зацікавлена сторона відповідача. Також, відповідачка не була позбавлена права заявити клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи, або надати суду висновок експерта за власним замовленням, згідно зі ст. 106 ЦПК України, проте таких дій не вчинила, відповідних клопотань від неї не надходило. Стосовно тверджень сторони відповідача, що під час перенесення даних до каталогу координат відбулася помилка, суд зазначає наступне. За змістом ст. 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі виявлення фізичною або юридичною особою у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру технічної помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, заінтересована особа письмово повідомляє про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей. Якщо факт невідповідності підтверджено, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересованих осіб. Повідомлення про виявлення помилки може бути надіслано також в електронному вигляді з Державного аграрного реєстру через Єдиний портал адміністративних послуг, у тому числі через інтегровану з ним інформаційну систему центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі виявлення технічної помилки, допущеної в записах Державного земельного кадастру органом, що здійснює його ведення, зазначений орган у п`ятиденний строк письмово повідомляє про це заінтересовану особу. Виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах. Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації. Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду. Відповідно до п. 138 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, помилками у Державному земельному кадастрі є: 1) технічна помилка (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущена органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру; 2) технічна помилка (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущена не з вини органу, що здійснює ведення Державного земельного кадастру (в тому числі технічна помилка у документах, на підставі яких внесені відомості до Державного земельного кадастру); 3) помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою та оцінки земель щодо визначення характеристик об`єктів Державного земельного кадастру в натурі (на місцевості) із порушенням (зміною) їх значень внутрішніх кутів та мір ліній між поворотними точками меж земельних ділянок та/або площі (в тому числі виявлена під час або після перенесення інформації про земельні ділянки з державного реєстру земель та відомостей про земельні ділянки та інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженій та переданій до 01 січня 2013 року до Державного фонду документації із землеустрою); 4) помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру, внесених до нього з інших кадастрів та інформаційних систем у порядку інформаційної взаємодії; 5) технічна помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок перенесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку, яка не була зареєстрована в державному реєстрі земель; 6) помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру під час державної реєстрації земельної ділянки; 7) помилка у застосуванні систем координат земельних ділянок (в тому числі помилка, що виникає під час перерахунку із однієї системи координат в іншу), які були сформовані до 01 січня 2013 року та відомості про які були перенесені до Державного земельного кадастру, та помилка у відомостях щодо місця розташування земельних ділянок (зміщення, розворот, віддзеркалювання) з урахуванням суміжних землеволодінь та землекористувань. Отже, чинним законодавством встановлено порядок виправлення технічних помилок, проте у справі, що розглядається, відсутні належні та допустимі докази зміщення меж земельних ділянок в каталогу координат ДЗК по усій вулиці, про що зазначає представник відповідачки та що [PERSON] , вважаючи наявним такий факт, вживала відповідних заходів для виправлення такої технічної помилки. Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивачкою у відповідності до ст. 81 ЦПК України доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами порушення її права володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідачки підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень Глави 8 ЦПК України. Так положеннями ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з ч.ч. 3, 6, 7 ст. 139 ЦПК України експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані: договір про надання правничої допомоги від 21.10.2024 про надання правничої допомоги адвокатом Кудіним О.М.; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої допомоги (визначений у фіксованому розмірі) від 01.11.2024, відповідно до якого сторони домовилися про те, що замовник сплачує виконавцю гонорар за надані послуги у фіксованому розмірі, визначеному за погодженням на загальну суму 15000,00 грн. Розмір гонорару не залежить від участі адвоката в справі; квитанцію до прибуткового ордера №01/11 від 01.11.2024. Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката, суд виходить з наступного. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 15000,00 грн є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 8000,00 грн. Крім того, при подачі позовної заяви до суду позивачкою був сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн, здійснена оплата за проведення експертизи в сумі 10602,00 грн та за проведення топографо-геодезичної зйомки в сумі 10500,00 грн (а.с. 4, 131, 227). Таким чином, враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог, на користь позивачки підлягає стягненню з відповідачки в рахунок відшкодування судових витрат 30313 грн (1211,20 грн + 10602,00 грн + 10500,00 грн + 8000,00 грн).

Outcome: approved