Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

29 жовтня 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - 2/100 частки комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна: 128172135109), укладений 26 травня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенком Вячеславом Михайловичем за реєстровим № 1223 та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення права власності на 2/100 частки комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна: 128172135109), [PERSON] . Крім того, просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 лютого 2025 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено нотаріально, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США з обов`язком їх повернення у повному обсязі до 17 лютого 2025 року. Умовами договору передбачено повернення позики готівкою у валюті її надання. Відповідач у встановлений договором строк свої зобов`язання не виконав та грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості. [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно - 2/100 частки комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна: 128172135109), на підставі договору дарування, яке фактично використовувалося як гараж (майстерня) для технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів. Після настання строку виконання зобов`язання за договором позики, а саме 26 травня 2025 року, відповідач [PERSON] уклав договір дарування, який посвідчено нотаріально, за яким безоплатно відчужив вказане нерухоме майно на користь [PERSON] . Зазначений правочин є фраудаторним, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору, оскільки укладений після виникнення зобов`язання та його невиконання, є безоплатним, а також призвів до зменшення майнового стану боржника та унеможливлення звернення стягнення на належне йому майно. Крім того, позивач зазначає, що після відчуження зазначеного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо реально виконати зобов`язання, а наявна у нього 1/8 частка квартири за адресою: [ADDRESS] є незначною. Відповідач не припинив підприємницьку діяльність та фактично продовжував користуватися відчуженим майном, що свідчить про формальний характер укладеного договору дарування. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду щодо можливості визнання недійсними правочинів, вчинених з метою уникнення виконання зобов`язань, позивач вважає, що договір дарування підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 26 травня 2025 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме - повернення [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, а також стягнути з відповідачів судові витрати. (а.с. 2-8) 29 жовтня 2025 року позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів. (а.с. 24-25) 30 жовтня 2025 року позивачем подано заяву про забезпечення позову. (а.с. 28-33) Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано час для усунення недоліків позовної заяви. (а.с. 43-44) Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на нерухоме майно - 2/100 частки комплексу будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 45-48) 11 листопада 2025 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву. (а.с. 52-60) Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче засідання на 11 грудня 2025 року. (а.с. 61-62) Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано від приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенка Вячеслава Михайловича належним чином завірену копію договору дарування нерухомого майна - 2/100 частки комплексу будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 64-66) 01 грудня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Міщенко А.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначає, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного договору дарування недійсним, зокрема відсутні докази його фіктивності. Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду, на думку відповідача, є безпідставними, оскільки такі висновки зроблені за інших фактичних обставин, зокрема за наявності судових рішень про стягнення боргу, відчуження майна на користь близьких родичів або відсутності у боржника іншого майна. Вказує, що 15 травня 2024 року [PERSON] надав [PERSON] у позику 20 000,00 доларів США строком на один рік під 10 % річних, які останній зобов`язався повернути в сумі 22 000,00 доларів США до 15 травня 2025 року. У разі неповернення коштів у визначений строк, [PERSON] зобов`язувався передати у власність шляхом оформлення договору дарування [PERSON] в рахунок погашення боргу належне йому нерухоме майно - 2/100 частки комплексу будівель, які складаються з будівлі профілакторію для машин, із загальною площею 231,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена позика оформлена розпискою [PERSON] від 15 травня 2024 року. Звертає увагу, що [PERSON] виконав свої досягнуті домовленості шляхом укладення 26 травня 2025 року договору дарування, яким передав у власність [PERSON] 2/100 частки в комплексі будівель. На підтвердження погашення боргу у такий спосіб [PERSON] видав [PERSON] відповідну розписку. Крім того, після набуття права власності на спірне майно [PERSON] фактично володіє та користується ним, здійснив ремонтні роботи, покращив його стан та використовує у своїй підприємницькій діяльності, у тому числі здає частину приміщення в оренду, що свідчить про реальність набуття права власності. Зазначає, що про наявність у [PERSON] боргових зобов`язань перед позивачем [PERSON] не було відомо. З огляду на викладене, відповідач [PERSON] вважає, що спірний договір дарування укладений з реальним наміром створення правових наслідків, не є фіктивним та не спрямований на ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем, у зв`язку з чим відсутні підстави для його визнання недійсним. (а.с. 79-81) 05 грудня 2025 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Бабенко Вячеслав Михайлович, на виконання ухвали суду, надано витребувані докази. (а.с. 102) 10 грудня 2025 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначає, що фактичні обставини, викладені позивачем щодо укладення договору позики від 07 лютого 2025 року, не відповідають дійсності. За його твердженням, між сторонами велися лише попередні домовленості щодо можливого надання позики у меншому розмірі, при цьому позивач запропонував укласти договір позики як попередній документ, а фактична передача грошових коштів мала бути підтверджена окремою розпискою. Відповідач зазначає, що грошові кошти від позивача він не отримував, оскільки останній у подальшому відмовився від надання позики. У зв`язку з цим, на його думку, договір позики не є укладеним, оскільки відповідно до вимог цивільного законодавства він вважається укладеним з моменту передання грошових коштів. З огляду на відсутність факту передачі коштів, відповідач вважає, що будь-які боргові зобов`язання перед позивачем у нього відсутні. Щодо договору дарування від 26 травня 2025 року, укладеного між ним та [PERSON] , відповідач зазначає, що такий правочин є реальним та укладений на виконання зобов`язань перед [PERSON] , який у 2024 році надав йому позику в розмірі 20 000,00 доларів США під 10 % річних строком на один рік. Оскільки у встановлений строк відповідач не мав можливості повернути отримані кошти, він передав [PERSON] належне йому нерухоме майно - 2/100 частки комплексу будівель - у рахунок погашення боргу, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідач також зазначає, що після відчуження спірного майна він ним не користується, а право власності фактично перейшло до [PERSON] , що свідчить про реальність правочину та відсутність його фіктивності. З урахуванням викладеного, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. (а.с. 106-108) 11 грудня 2025 року позивачем подано до суду відповідь на відзиви відповідачів, в якому зазначає, що доводи відповідачів щодо існування між ними боргових правовідносин та укладення договору позики від 15 травня 2024 року є недоведеними та викликають обґрунтовані сумніви. Вказує, що навіть за умови існування такого боргу, передане за договором дарування майно має вартість, яка істотно менша за розмір заявленого боргового зобов`язання, що, на його думку, свідчить про економічну необґрунтованість та штучність правочину. Зокрема, ринкова вартість спірного майна становить еквівалент близько 10 785,00 доларів США, тоді як сума боргу, за твердженням відповідачів, складала 22 000,00 доларів США. Позивач вважає, що така невідповідність свідчить про відсутність реальної мети виконання боргових зобов`язань та підтверджує фіктивний характер договору дарування, який укладений з метою виведення майна боржника з-під можливого звернення стягнення. Крім того, позивач зазначає, що укладення договору дарування для погашення боргу суперечить правовій природі такого правочину, оскільки дарування є безоплатним, тоді як припинення боргових зобов`язань передбачає зустрічне задоволення. Також позивач ставить під сумнів факт реального існування між відповідачами договору позики, посилаючись на відсутність належних доказів та ненадання оригіналів боргових розписок, у зв`язку з чим просить суд витребувати відповідні докази та призначити комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизи. Позивач заперечує проти доводів відповідача [PERSON] щодо неукладення договору позики від 07 лютого 2025 року, зазначаючи, що факт отримання грошових коштів підтверджується змістом самого договору. З урахуванням викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. (а.с. 110-118) Підготовче судове засідання, призначене на 11 грудня 2025 року, відкладено за клопотанням представника відповідача до 15 січня 2026 року. (а.с. 123) Підготовче судове засідання, призначене на 15 січня 2026 року, відкладено до 29 січня 2026 року у зв?язку із зайнятістю головуючого судді, як члена колегії, під час колегіального розгляду кримінального провадження № 401/96/26. (а.с. 127) 16 січня 2026 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Міщенко А.М. подав до суду заяву, в якій заперечує проти задоволення клопотань позивача, оскільки їх задоволення може призвести до затягування розгляду справи. Зазначає, що відповідач [PERSON] проходить службу в Збройних Силах України, у зв`язку з чим його прибуття до суду може бути проблематичним. Крім того, свою правову позицію [PERSON] виклав у відзиві на позовну заяву. Щодо витребування оригіналу розписки представник відповідача зазначає, що після розрахунку [PERSON] з [PERSON] та погашення боргу шляхом відчуження належної йому 2/100 частки майна, боргова розписка [PERSON] була йому повернена. Таким чином, оригінал розписки у [PERSON] відсутній, а в наявності залишилася лише її копія. Також зазначає, що наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] сторонами правочину не оспорюється. Реальність заборгованості та її погашення підтверджується фактичним переходом права власності на 2/100 частки майна, що виключає фіктивність договору дарування. Вважає, що заявлені клопотання позивача не підлягають задоволенню. (а.с. 131) 28 січня 2026 року позивачем подано до суду клопотання про витребування у відповідача [PERSON] оригіналу боргової розписки від 15 травня 2024 року. Клопотання обґрунтоване тим, що представником відповідача [PERSON] долучено до відзиву копію вказаної боргової розписки, яка викликає у позивача сумніви. На думку позивача, розписка могла бути написана [PERSON] вже після подачі даного позову до суду, для підтвердження правомірності відчуження майна. Позивачем заявлено клопотання про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи, для якої необхідний оригінал боргової розписки [PERSON] від 15 травня 2024 року. (а.с. 133) Ухвалою суду від 29 січня 2026 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у відповідача [PERSON] оригінал його боргової розписки датованої 15 травня 2024 року. (а.с. 137-139) 16 лютого 2026 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву на виконання ухвали суду, в якій зазначає про неможливість надати суду оригінал боргової розписки у зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України та відсутністю доступу до особистих речей і документів, які знаходяться за місцем його проживання у м. Світловодську Кіровоградської області. Щодо клопотання про призначення комплексної почеркознавчої експертизи відповідач заперечив проти його задоволення, зазначивши, що спір щодо факту укладення правочину між ним та [PERSON] відсутній. (а.с. 143-144) 19 лютого 2026 року представник відповідача [PERSON] адвокат Міщенко А.М. подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. (а.с. 146-147) Ухвалою суду від 19 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи. Закрито підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд на 18 березня 2026 року. (а.с. 156-160) 04 березня 2026 року позивачем подано до суду заперечення щодо клопотання адвоката Міщенка А.М. про надання додаткових доказів, у яких просить залишити зазначене клопотання без розгляду. Зазначає, що позов подано 29 жовтня 2025 року, провадження у справі відкрито ухвалою суду від 12 листопада 2025 року, якою відповідачам встановлено строк для подання відзиву та доказів. Відповідач подав відзив у грудні 2025 року разом із доказами, при цьому не зазначав про неможливість подання інших доказів у встановлений строк. Позивач вказує, що клопотання про поновлення строку для подання додаткових доказів не містить обґрунтування поважності причин його пропуску, а докази, які подаються, існували на момент подання відзиву, зокрема договір про надання послуг від 02 червня 2025 року, тому могли бути подані раніше. Крім того, позивач зазначає, що надані відповідачем докази не є належними та не підтверджують обставини фактичного використання спірного майна, оскільки відсутні докази проведення ремонтних робіт, не конкретизовано використання приміщень та осіб, які виконували роботи. Також звертає увагу, що платіжні документи щодо орендної плати сформовані після відкриття провадження у справі та відсутні докази отримання орендних платежів за період до подання позову. З огляду на викладене, позивач просить залишити без розгляду клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи. (а.с. 167-169) Позивач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу, позовна заява містить клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності у разі неявки до суду. (а.с. 60, 165) У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що у 2024 році [PERSON] пропонував йоу придбати бокс, на що він відмовився. Через деякий час [PERSON] звернувся до нього з проханням надати у борг 20 000,00 доларів США. Під час отримання позики [PERSON] зазначив, що у разі неможливості повернення боргу, він подарує йому свій бокс (нерухоме майно), що в подальшому і відбулося. Зазначене приміщення використовується для здійснення підприємницької діяльності. Договір купівлі-продажу 2/100 нерухомого майна не можливо було укласти, оскільки вказане майно належить декільком співвласникам, частина з яких перебуває за межами України. Крім того, на момент укладення договору дарування він не був обізнаний про наявність у [PERSON] інших боргових зобов`язань. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Міщенко А.М. проти позову заперечив та зазначив, що 2/100 частки нерухомого майна становлять склад, який складається з боксів із окремими входами, один з яких [PERSON] здає в оренду, а інша частина використовується ним особисто з метою здійснення підприємницької діяльності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує. (а.с. 143-144) Суд, заслухавши відповідача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 07 лютого 2025 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Васильченком В.М. за реєстровим № 140. Відповідно до п. 1 договору, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у власність 6 000,00 доларів США, що є еквівалентом на день дійсного договору виходячи з обмінного курсу НБУ 250 320,00 грн. Сторони визначають, що факт одержання позики підтверджується підписанням даного договору та визначається моментом передачі повної суми позики (п. 1.1). Позика є безпроцентною (п. 1.2). Позику позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 17 лютого 2025 року (п. 2). Після повернення всієї суми позики позикодавець робить відмітку на примірнику позичальника про сплату позики в повному обсязі і відсутності претензій, що вважається виконанням договору щодо розрахунків в повному обсязі (п. 2.4). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою, або, за домовленості сторін - зарахування зазначеної грошової суми на банківський рахунок, вказаний позикодавцем (п. 6). Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики (п. 12). (а.с. 9) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 447312524 від 11 жовтня 2025 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 2/100 частки комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування № 1223, виданого 26 травня 2025 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Бабенко В.М. (а.с. 13-16) Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 447310457 від 11 жовтня 2025 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/8 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-1021 від 10 серпня 2019 року. (а.с. 17-22) Відповідно до безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець з 30 вересня 2022 року, вид діяльності: 45.20 - Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний). (а.с. 23) Згідно із копією свідоцтва платника єдиного внеску серії Б № 339029 від 26 квітня 2013 року, [PERSON] є платником єдиного податку, ставка якого становить 5 %, група 3, види господарської діяльності: 45.32 - Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 45.20 - Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 49.42 - Надання послуг перевезення речей (переїзду); 49.41 - Вантажний автомобільний транспорт. (а.с. 82) Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид економічної діяльності: 49.41 - Вантажний автомобільний транспорт. (а.с. 83) Згідно із копією розписки від 15 травня 2024 року, [PERSON] одержав від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США строком на один рік під 10 % річних. У випадку неповернення суми позики з процентами до 15 травня 2025 року, [PERSON] зобов`язувався передати (шляхом оформлення договору дарування) [PERSON] в рахунок погашення боргу у власність свої 2/100 частки в комплексі будівель, які складаються з будівлі профілакторію для машин літ. И, загальної площею 231,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 84) Відповідно до договору дарування від 26 травня 2025 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1223 та посвідченим приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М., [PERSON] (дарувальник) передає безоплатно (дарує) у власність, а [PERSON] (обдаровуваний) приймає дарунок - 2/100 частки комплексу будівель, які складаються з будівлі профілакторію для машин літ. И, загальною площею відчужуваної частки 231,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] (п. 1). Дарунок сторонами оцінений у 450 273,00 грн. (п. 4), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 428603536 від 26 травня 2025 року. (а.с. 87, 103-104) Згідно із копією розписки від 26 травня 2025 року, [PERSON] підтвердив, що [PERSON] передав йому у власність 2/100 частки в комплексі будівель, які складаються з будівлі профілакторію для машин літ. И, загальною площею відчужуваної частки 231,2 кв.м, розташованого за адресою: Кіровоградська область, за договором дарування від 26 травня 2025 року є повним погашенням заборгованості [PERSON] за позикою від 15 травня 2025 року, які складаються із суми позики 20 000,00 доларів США та процентів у розмірі 2 000,00 доларів США. Будь-яких майнових, фінансових та інших претензій до [PERSON] не має. (а.с. 88) Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки від 20 травня 2025 року, складеного ТОВ "ЕКСПЕРТБЮРО+" ринкова вартість об`єкта оцінки - 2/100 частки комплексу будівель, які складаються з будівлі профілакторію для машин літ. И, загальної площею 231,2 кв.м, становить 450 273,00 грн. (а.с. 89-91) Згідно із технічним паспортом від 18 травня 2020 року на будівлю профілакторію для машин - літ. "И", що складає 2/100 частки комплексу будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальна площа - 1 942 кв.м, усього під будівлями та спорудами - 231,2 кв.м, під двором - 1 710,8 кв.м. (а.с. 92-94) Відповідно до договору оренди № 1 Г77/И/Б1 від 27 травня 2025 року, ФОП " [PERSON] " передав приватній особі [PERSON] у користування за плату приміщення для зберігання ремонту та обслуговування автомобілів орендаря, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , будівлю профілакторія для машин - літ. "И", що складає 1/3 частину (бокс № 1), 2/100 частки комплексу будівель, на строк з 27 травня 2025 року по 27 травня 2026 року. Загальна площа нежитлового приміщення складає 231,2 кв.м. Площа приміщення, що здається у найм становить 77 кв.м. (а.с. 96-97) Постановою державного виконавця Світловодського відділу державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18 листопада 2025 року, виконавче провадження № 79593880 з примусового виконання ухвали Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 листопада 2025 року закінчено. (а.с. 99) Згідно із довідкою № 13688 від 01 грудня 2025 року, солдат [PERSON] перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині [NUMBER] з 14 серпня 2025 року. (а.с. 109) Відповідно до копії договору про надання послуг № 02/6/2025-К від 02 червня 2025 року, ФОП [PERSON] зобов`язується виконати ФОП [PERSON] послуги з ремонту та обслуговування автомобілів та їх агрегатів, а ФОП [PERSON] зобов`язується оплатити ФОП [PERSON] зазначені послуги. (а.с. 149-150) Згідно із фільтрованою випискою за період з 17 лютого 2025 року по 17 лютого 2026 року, ФОП [PERSON] оплатив ФОП [PERSON] надані послуги за капітальний ремонт двигуна у період з 30 червня 2025 року по 02 грудня 2025 року. (а.с. 148) Відповідно до платіжних інструкцій № @2PL472751 від 28 листопада 2025 року та № @2PL628651 від 09 лютого 2026 року, [PERSON] здійснив оплату на рахунок ФОП [PERSON] у загальній сумі 36 000,00 грн., призначення платежів: сплата за оренду згідно договору № 1 Г77/И/Б1 від 27 травня 2025 року. (а.с. 151, 152) При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У пункті 6 статті 3 ЦК України встановлено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визначено, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У пункті 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Положеннями ст. 203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим, виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Згідно із постановами Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Оскільки договір дарування вчинений відповідачем [PERSON] після настання крайнього строку виконання зобов`язань за договором позики, позивач вправі звертатися до суду з даним позовом з метою збереження активів боржника. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків, у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц вказано, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Згідно із постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі № 755/17944/18 договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 зроблено висновок, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Згідно із постановою від 07 грудня 2018 року в справі № 910/7547/17 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Надаючи [PERSON] у позику грошові кошти, [PERSON] розраховував на виконання боржником свого обов`язку з повернення коштів, з огляду на його платоспроможність та наявність у нього нерухомого майна. У свою чергу [PERSON] , отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлював свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики. Згідно із постановою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Відповідно до постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Судом встановлено, що на момент здійснення відчуження відповідачем [PERSON] спірної 2/100 частки комплексу будівель зобов`язання за договором позики, укладеним останнім із позивачем, вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При зверненні з позовом [PERSON] зазначив, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення [PERSON] відповідальності за невиконання своїх зобов`язань з повернення позики. За рахунок реалізації належного йому майна, а саме 2/100 частки комплексу будівель можливо було б повністю погасити суму заборгованості. Встановлені в ході розгляду справи обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування 2/100 частки комплексу будівель є фраудаторним, тобто вчинений на шкоду кредитору. Так, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фраудаторний, відносяться: 1) дарувальник [PERSON] безоплатно передав належне йому майно [PERSON] ; 2) на час укладання оспорюваного договору дарування відповідач [PERSON] мав непогашені боргові зобов`язання перед позивачем; 3) факт укладення між відповідачами спірного договору дарування свідчить про те, що його сторони діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, оскільки вчинили оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси позивача; 4) спірний договір дарування 2/100 частки комплексу будівель направлений на недопущення звернення стягнення на майно, яке було у власності [PERSON] . Суд також звертає увагу, що боржник не є абсолютно вільним у обранні віріантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Відповідачами не доведено, що відчуживши спірне майно, [PERSON] як боржник перед [PERSON] залишився платоспроможним. Отже, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки його відчуження майна, яким він володів, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно. Аналогічні висновки щодо обгрунтованості визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними. Зокрема, згідно із постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20, боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Згідно із п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі спосіб повного відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 вказано, що необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок недійсності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права в цій справі. Тобто, для ефективного захисту інтересу у цій справі необхідно відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення відповідачу [PERSON] права власності на 2/100 частки комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд дійшов висновку, що судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви до суду в розмірі 2 422,40 грн. та судовий збір, сплачений за подання заяви про забезпечення позову в сумі 605,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved