Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

У липні 2025 року до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області суду звернулось ТОВ «Факторинг Партнерс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту в сумі 18 960 грн. та судових витрат. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 06.12.2021 між ТОВ «Міолан» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № 4702674 відповідно до умов якого ТОВ «Міолан» надав відповідачу кредит в сумі 4000 грн. на строк 15 днвів, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки. 26.07.2024 між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Факторинг партнерс» укладено договір факторингу № 26-07/2024, згідно з яким до ТОВ «Факторинг партнерс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за цим договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань по вказаному кредитному договору у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у сумі 18960 грн., яка складається з наступного: 4000 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 13800 грн.- заборгованість за відсотками, 1160 грн. - заборгованість за комісіями. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у вищезазначеному розмірі, а також судові витрати. Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 03.07.2025 позовну заяву направлено за підсудністю до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. До суду представником відповідача, [PERSON] , адвокатом Павловим Є.Г., подано відзив, в якому останній зазначив про часткове визнання позову в частині стягнення суми за тілом кредиту в сумі 4000 грн. В задоволенні іншої частин позовних вимог представник відповідача просив відмовити, з огляду на перебування відповідача на військовій службі з 2019 року по 2023 рік, що є підставою для його звільнення від нарахованих відсотків за користування кредитом згідно з ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Представником позивача, через підсистему «Електронний суд» надано відповідь на відзив, в якій зазначено про обґрунтованість позовних вимог з підстав зазначених у позовній заяві, в тому числі нарахування процентів за користування кредитом виданим відповідачу на підставі договору від 06.12.2021 за № 4702674 та безпідставне твердження відповідача про наявність підставі для застосування положень ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до спірних правовідносин, оскільки відповідачем не надано належних доказів у підтвердження його перебування у статусі військовослужбовця в період з 07.12.2021 до 19.02.2022. У судове засідання представник позивача не з`явився, через підсистему «Електронний суд» надав заяву про проведення розгляду справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, про що зазначив у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений своєчасно та належним чином. Представником відповідача надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, просив врахувати правову позицію викладену у відзиві на позовну заяву. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Так, з матеріалів справи вбачається, що 06.12.2021 о 14:28 год. між ТОВ «Міолан» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 4702674 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційного-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. За умовами договору товариство надало клієнту фінансовий кредит у розмірі 4000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Строни погодили строк кредитування 15 днів з 06.12.2021 та визначили термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів користування кредитом: 21.12.2021. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 1800 грн., які нараховуються за ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Договором визначено орієнтовну загальну вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 6960 грн. (п. 1.5 Договору). Пунктом 1.5.1. Договору передбачено Комісію за надання кредиту: 1160 грн., яка нараховується за ставкою 29 відсотків від суми кредиту одноразово. Також договором (п.2.3) передбачено пролонгацію строку кредитування. Зокрема, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавецем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил фінансових кредитів, що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua і є невід`ємною частиною договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Визначені Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наступні, відповідно на 3, 7 та 15 днів. Також, договором передбачена пролонгація на стандартних умовах, шляхом збільшення строку кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгація) збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Матеріалами справи підтверджено, що 06.12.2021 відповідачем підписано Паспорт споживчого кредиту з умовами кредитування та порядком повернення кредиту. Відповідно до якого відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних відповідачем умов кредитування На підтвердження виконання зобов`язань позичальника щодо надання кредиту позивачем надано лист ТОВ «ФК «Елаєнс» від 08.05.2025, відповідно до якого ТОВ «Міолан» було успішно проведено платіж згідно договору № 4702674 на суму 4000 грн. від 06.12.2024, маска картки [NUMBER] . Згідно з наданим розрахунком, заборгованість відповідача [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту № 4702674 від 06.12.2021 складає 18960 грн, яка складається з наступного: 4000 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 13800 грн.- заборгованість за відсотками, 1160 грн. заборгованість по комісії. З матеріалів справи вбачається, що 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» (первісним кредитором) та позивачем було укладено договір факторингу № 26-07/2024, у відповідності до умов якого первісний кредитор передав за плату належні йому права вимоги до відповідача, а позивач прийняв останні, у зв`язку з чим до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором № 4702674 від 06.12.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Враховуючи, що відповідач не заперечувава факт отримання коштів у кредит в сумі 4000 грн., на підставі договору № 4702674 від 06.12.2021, укладеного з ТОВ «Міолан», а відповідно і своїх зобов`язання по їх поверненню, оскільки позивач набув права вимоги до відповідача, суд, установивши всі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача за договором кредиту № 4702674 від 06.12.2021 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4000 грн. В частині стягнення з відповідача заборгованост за комісіями в сумі 1160 грн. суд зазначає, що 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22). Таким чином, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Включення до тексту договору про споживчий кредит умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 1160 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом в сумі 13800 грн. суд зазначає наступне. Так, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 4000 грн. на підставі договору про споживчий кредит за № 4702674 від 06.12.2021, що не заперечується відповідачем. В той же час, представник відповідача, не погоджується із розміром відсотків і наголошує на тому, що у відповідача, як військовослужбовця, є пільги передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки він з 2019 по теперішній час продовжує нести військову службу. Позивач проти наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заперечував, з огляду на відсутність доказів перебування відповідача на військовій службі на час укладання договору про споживчий кредит за № 4702674 від 06.12.2021. Так, на підтвердження даної обставини, відповідачем до відзиву додано копію військового квитка № [NUMBER] від 16.10.1988 зі зміст якого вбачається про перебування [PERSON] на військовій службі з 2019 року у військовій частині [NUMBER] , яка неодноразово змінювалась, в останнє на військову частину [NUMBER] , де і проходить службу на цей час. Викладене також підтверджується довідкою форми 5 від 22.09.2025 за № 11366, виданої заступником командира військової частини [NUMBER] [PERSON] . Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07.07.2025 за № 456 «Про військово-обліковий документ військовослужбовця Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту» запроваджено оформлення і видачу військово-облікового документа військовослужбовця нового зразка з 01.01.2025. При цьому, установлено, що військові квитки осіб рядового, сержантського або старшинського складу, посвідчення офіцера Збройних Сил України, посвідчення генералів (адміралів), офіцерів, прапорщиків (мічманів) Збройних Сил України, посвідчення офіцера Державної спеціальної служби транспорту, оформлені до набрання чинності цього наказу, вважаються дійсними на всій території України до видачі військово-облікового документа військовослужбовця нового зразка. Отже, з огляду викладене, суд висновує про підтвердження відповідачем належними та допустимими, в розумінні ст.77-80 ЦПК України, доказами наявності в нього статусу військовослужбовця на момент укладання договору про споживчий кредит за № 4702674 від 06.12.2021 та по теперішній час, у зв`язку з чим заперечення представника позивача в цій частині є необґрунтованими. Відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів-громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України та членів їх сімей. Згідно з п.15 ст.14 Закону (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. За змістом листа Верховного Суду від 13.07.2018 № 60-1543/0/-18 особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу Президентом України не приймалося. З огляду на викладені положення Закону щодо зупинення на час особливого стану нарахування процентів за користування кредитом військовослужбовцям, суд дійшов висновку про відсутність правових підставі для стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами в сумі 13800 грн. за договором про споживчий кредит за № 4702674 від 06.12.2021. Таким чином, з огляду на викладене, суд висновує про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованості в сумі 5160грн., яка складається з : 4000 грн.. - заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту), 1160 грн. заборгованості за комісією. Згідно ч.1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн. Так, позивач звернувся з позовом на загальну суму 18960 грн., позов задоволений на суму 5160 грн. Отже, на користь позивача підлягають стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 824,07 грн. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2024 між ТОВ «Факторинг Партнерс» та АО «Лігал Ассістанс» укладено договір про надання правової допомоги №02-07/2024. Згідно з витягом з акту №11 про надання юридичної допомоги, у даній справі розмір витрат на правничу допомогу складає 9000 грн. Судом відзначається, що розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 9000 грн. є не обґрунтованим та завищеним. Так справа відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні, спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Зокрема, відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.09.2020 по справі №201/14495/16-ц суд вправі самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial