Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

14.01.2026 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства соціальної політики України, сім`ї та єдності України, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної органом державної влади, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 247,00 грн., та компенсацію матеріальної шкоди у розмірі 1354,60 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що протиправна бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо невиплати утриманих сум аліментів з державної допомоги особам з інвалідністю [PERSON] та [PERSON] у період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року, які вона мала отримувати як стягувач аліментів для потреб та розвитку дитини [PERSON] , однак таких не отримувала, що завдавало їй моральні страждання, які позивач оцінила з урахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та складає за період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року у загальному розмірі 100 247,00 грн. Також зазначає, що протягом тривалого часу нею вживалися заходи щодо поновлення її порушених прав та протягом досить тривалого проміжку часу вона перебувала в стані незахищеності, відчувала стрес та страх у зв`язку з порушенням її прав та у зв`язку з відсутністю результатів при намаганні їх поновити. Завдану матеріальну шкоду позивач оцінює у розмірі, 1354,60 грн., яку на думку позивача, їй була завдана у зв`язку з витрачанням коштів на поштову пересилку її скарг, заяв та запитів до державних органів та установ з метою поновлення її порушених прав, а також у зв`язку зі сплатою судового збору у справі №420/9471/25. На підтвердження даної вимоги долучено копії фіскальних чеків АТ "Укрпошта", описи вкладень та копії квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки. Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.01.2026 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 06 лютого 2026 року від представника Міністерства соціальної політики України надійшов відзив із запереченнями проти позову. Як вказує представник відповідача, Мінсоцполітики вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено жодного факту порушення його прав зі сторони Мінсоцполтітики, причинний зв`язок між діями Мінсоцполітики та стражданнями позивача відсутній. Також вказує, що завдана позивачу матеріальна шкода не підкреплана доказами, витрати позивача відносяться до судових витрат у справах, в рамках яких позивач зверталася з відповідними запитами, заявами та скаргами. Вважають вимоги позивача такими, що ґрунтуються на припущеннях, формальних висновках та перекручених фактах. 12 лютого 2026 року року від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в порядку визначеному ст.178 ЦПК України. Представник відповідача, посилаючись на постанову Верховного Суду від 27 листопада 2019 року №242/4741/16-ц, вказує, що держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів управління казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Крім того, представник відповідача вказав, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної та матеріальної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно - наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Представники відповідачів Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби України в судове засідання також не з`явилися, просили розгляд справи здійснити без їх участі, у задоволенні позову відмовити повністю. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що 2025 року позивач [PERSON] звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправними дій та бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила суд: визнати дії Міністерства соціальної політики України та Державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» щодо утримання сум аліментів з державної допомоги особам з інвалідністю [PERSON] та [PERSON] у період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року - протиправними; визнати бездіяльність Міністерства соціальної політики України та Державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» щодо неперерахування та невиплати утриманих сум аліментів з державної допомоги особам з інвалідністю [PERSON] та [PERSON] у період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року - протиправними; зобов`язати Міністерство соціальної політики України та Державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» перерахувати та виплатити утримані суми аліментів з державної допомоги особам з інвалідністю [PERSON] та [PERSON] за період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року до Попаснянського відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з метою їх подальшого перерахування [PERSON] (стягувачу). 05 червня 2025 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/9471/25 у задоволенні даної позовної заяви було відмовлено. Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду І інстанції, вважаючи його незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, [PERSON] подано апеляційну скаргу до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року апеляційну скаргу [PERSON] задовольнено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 5 червня 2025 р. скасовано, та прийнято по справі нове рішення, яким адміністративний позов [PERSON] до Міністерства соціальної політики України, Державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр» Міністерства соціальної політики, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької районної державної адміністрації Луганської області, Попаснянський відділ державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [PERSON] , про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України невиплати утриманих сум аліментів з державної допомоги особам з інвалідністю [PERSON] та [PERSON] у період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України виплатити утримані суми аліментів з державної допомоги особам з інвалідністю [PERSON] та [PERSON] за період з березня місяця 2022 року по березень місяць 2025 року до Попаснянського відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з метою їх подальшого перерахування [PERSON] (стягувачу). В решті позовних вимог - відмовлено. Як стверджує позивач, що не заперечувалось стороною відповідачів, грошові кошти на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2025 року у справі № 420/9471/25, позивачем отримано 30 грудня 2025 року. Згідно з ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, стягнення на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. У зв`язку з чим, суд відхиляє доводи представника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області щодо того, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у цій справі. Суд враховує, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) роз`яснено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вивчивши матеріали справи, суд відхиляє посилання позивача на заподіяння останньому матеріальної шкоди у розмірі 1354,60 грн. у зв`язку, оскільки такі збитки не є матеріальною шкодою та збитками у розумінні ст. ст. 22, 1166, 1174 ЦК України. Надані позивачем копії фіскальних чеків АТ "Укрпошта", описи вкладень та копії квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки можуть свідчити про навність судових витрат [PERSON] у виді судового збору та інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, які позивач понесла під час розгляду судом адміністративної справи №№420/9471/25 або під час досудового врегулювання спору, а тому суд вважає, що вимога про відшкодування матеріальної шкоди не підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 247,00 грн., то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Згідно із ч.1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). Разом з тим, вирішуючи питання стягнення моральної шкоди, суд враховує, що все ж таки судовим рішенням бездіяльність Міністерства соціальної політики України визнано неправомірною, крім того, позивач досить тривалий час вживала заходів щодо поновлення її порушених прав шляхом направлення відповідних запитів, заяв та скарг до державних органів та установ, що в сукупності має негативний вплив на позивача, оскільки завдає розчарувань та незручностей та, в деякій мірі, душевних страждань. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що протиправна бездіяльність Міністерства соціальної політики України, завдала позивачу моральної шкоди, оскільки невиконання органом державної влади своїх зобов`язань, що було встановлено відповідним судовим рішенням, неминуче викликало у позивача почуття розпачу та неспокою. При цьому, суд відхиляє заперечення представників відповідачів Міністерства соціальної політики України та Державної казначейської служби України в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача. Проте, на переконання суду, вимоги позивача про стягнення на її користь 100 247,00 грн. моральної шкоди в даному випадку є очевидно завищеними, належним чином не обгрунтованими, тому в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнута, у зв`язку з чим, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди суд визначає в розмірі 10000 грн. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial