Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

27.03.2023 Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізького обласного центру про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. 28.02.2023 наказом Запорізького обласного центру зайнятості від 17.02.2023 № 110-к Позивачку було звільнено з посади провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, жодної інформації щодо наявних вакантних посад в Запорізькому обласному центрі зайнятості у цей період Позивачка не отримувала. Пізніше Позивачка дізналась про наявність постійної вакантної посади провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості і про те, що після звільнення позивачки на цю посаду було прийнято іншого працівника. Вважає, що згідно ст.ст. 42, 42-1 КЗпП України як працівник відділу бухгалтерського обліку, Позивачка мала переважне право на зарахування на вищезазначену вакантну посаду, оскільки вона відповідає її кваліфікації та спеціальності бухгалтера, є аналогічною за обсягом посадових обов`язків і функціонального навантаження тій посаді, з якої звільнено позивачку. Окрім того, Позивачка вже займала зазначену посаду у період з 22.10.2018 по 13.01.2019. За час трудової діяльності Позивачка проходила підвищення кваліфікації, що підтверджується відповідним свідоцтвом, а також неодноразово отримувала заохочення за свою роботу, про що є записи у трудовій книжці. За весь період своєї роботи Позивачка не мала жодного дисциплінарного стягнення. З метою захисту своїх порушених прав 15.03.2023 Позивачка прийшла на особистий прийом до директора Запорізького обласного центру зайнятості Дуднік І. О., під час якого їй повідомили, що роботи для неї немає. Вважає, що такими діями Відповідач завдав Позивачці моральної шкоди, адже він не враховуючи її професійні якості, проігнорував її, як небажаного працівника. Незважаючи на багаторічну працю в інтересах організації, Відповідач залишив Позивачку без роботи. Позивачка вважає такі дії роботодавця протиправними, так як роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Всупереч вищенаведених норм законодавства жодної вакантної посади на підприємстві Позивачці не пропонувалось. Позивачка зазначає, що наказ про її звільнення було нею отримано 28.02.2023, отже, строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, не є пропущеним. Просила в позові поновити її на роботі в Запорізькому обласному центрі зайнятості з дати звільнення на посаді провідного бухгалтера, стягнути з Запорізького обласного центру зайнятості на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та спричинену моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. (т.1 а.с 1-5). В подальшому, Позивачка збільшила позовні та просила стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 20000 грн. (т.1 а.с 28-29). Ухвалою суду від 28.03.2023 було відкрито спрощене провадження по справі (т.1 а.с 24). 16.05.2023 Відповідач надав суду відзив на позов, в якому зазначене наступне. Відповідно до наказу Державного центру зайнятості від 08.12.2022 року № 128 «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості», наказу Державного центру зайнятості від 08.12.2022 року № 129 «Про примірну організаційну структуру» затверджено граничну чисельність структурних підрозділів Запорізької обласної служби зайнятості у кількості 322 одиниці, в тому числі Запорізького обласного центру зайнятості у кількості 83 одиниці. Взагалі по Запорізькій обласній службі зайнятості чисельність зменшена на 189 одиниць (було 511 одиниць), а по Запорізькому обласному центру зайнятості - на 21 одиницю (було 104 одиниці). Позивачка - [PERSON] працювала в Запорізькій обласній службі зайнятості 18 років 03 місяці на посадах: з 01.12.2004 по 06.02.2011 - начальник відділу бухгалтерського обліку - головний бухгалтер Заводського районного центру зайнятості; з 07.02.2011 по 21.10.2018 - начальник відділу бухгалтерського обліку - головний бухгалтер Запорізького районного центру зайнятості Запорізької області; з 22.10.2018 по 13.01.2019 - провідний бухгалтер сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості; з 14.01.2019 по 28.02.2023 - провідний бухгалтер сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості. Директором Державного центру зайнятості затверджено штатний розпис апарату Запорізького обласного центру зайнятості на 2022 рік, а наказом директора Запорізького обласного центру зайнятості від 15.12.2022 № 546-о «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису апарату Запорізького обласного центру зайнятості на 2022 рік». Вказаний штатний розпис введено в дію з 15.12.2022. З метою всебічного, неупередженого проведення процедури реорганізації в Запорізькій обласній службі зайнятості наказом Запорізького обласного центру зайнятості від 09.12.2022 № 536-к «Про створення комісії з реорганізації Запорізької обласної служби зайнятості та затвердження Положення про комісію з реорганізації Запорізької обласної служби зайнятості» було створено комісію з реорганізації (далі - Комісія). З метою складання об`єктивної оцінки, Комісія зробила порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі: стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, результати роботи, дотримання строків і якості виконуваної роботи, ефективність використання робочого часу, дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку, Правил професійної етики та поведінки працівників, відомості про освіту, підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку безпосереднього керівника щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт. Доказами більш високої продуктивності праці також розглядались: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, порівняльний аналіз про преміювання за високі показники у роботі за період з 01.01.2022 року по 30.11.2022 року. Комісією було взято до уваги показники в роботі за січень-листопад 2022 року, а саме оцінювання якості роботи працівників безпосереднім керівником - начальником відділу бухгалтерського обліку - головним бухгалтером Запорізького обласного центру зайнятості Голдовською Н.В., крім того було взято до уваги пояснення заступника начальника відділу бухгалтерського обліку-заступника головного бухгалтера [PERSON], пояснення завідувача сектору розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку [PERSON] (додаються) та щомісячний розмір премії за результатами роботи (порівняльна таблиця розміру премії у секторі обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати за 2022 рік додається). Преміювання працівників здійснювалося в межах фонду оплати праці, щомісячно за результатами роботи у поточному місяці, відповідно до виконання функціональних обов`язків та особистого вкладу в загальні результати роботи. На засіданні комісії було вирішено рекомендувати на звільнення [PERSON] у зв`язку з низьким рівнем працездатності, повільним виконанням завдань, безініціативності, виконання обмеженого обсягу роботи, в основному допоміжних функцій. [PERSON] мала нижчу продуктивність праці, ніж решта працівників. Щодо твердження Позивачки, що вона не отримувала інформації щодо наявних вакантних посад в Запорізькому обласному центрі зайнятості у період дії попередження, Відповідач зазначив наступне. 28 грудня 2022 року начальником відділу по роботі з персоналом [PERSON] на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України було письмово, під підпис, попереджено [PERSON] про можливе наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням посади провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості відповідно до наказу Запорізького обласного центру зайнятості від 15.12.2022 № 546-о «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису апарату Запорізького обласного центру зайнятості на 2022 рік». Запорізька обласна служба зайнятості складається з регіонального центру зайнятості, його філій та міськрайонних центрів зайнятості. Відповідно до п. 12 Положення Про Запорізький обласний центр зайнятості директор регіонального центру зайнятості призначає на посади та звільняє з посад працівників регіонального центру зайнятості, його філій та міськрайонних центрів зайнятості. Тому, роботодавець вправі здійснити переведення працівників (за їх згодою) між центрами зайнятості та філіями. Взагалі по Запорізькій обласній службі зайнятості звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників 92 особи. З них 79 особам під час проведення попередження не було запропонована інша робота в даній організації, у зв`язку з відсутністю вакантних посад. Протягом двох місяців попередження деякі працівники, яким були запропоновані посади, відмовлялись від переведення. Тому, коли з`являлись вакантні посади, вони пропонувались працівникам, які мали відповідну кваліфікацію і досвід роботи з відповідного напрямку. Це були посади кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування та консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Запорізької філії Запорізького обласного центру зайнятості. Отже, з моменту ознайомлення [PERSON] з попередженням про наступне вивільнення до моменту її звільнення, а також у день її звільнення, в Запорізькій обласній службі зайнятості були відсутні вакантні посади, які, з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи, могли бути їй запропоновані. Тому, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець вважається таким, що виконав обов`язок по працевлаштуванню. Наказом директора Запорізького обласного центру зайнятості від 17.02.2023 № 110-к «Про звільнення [PERSON] » на підставі попередження від 28.12.2022 [PERSON] звільнено із займаної посади 28 лютого 2023 року у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Щодо твердження Позивачки про наявність постійної вакансії провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально-технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості Відповідач у відзиві зазначив наступне. Так, на засіданні Комісії 20.12.2022 з визначення кандидатур на вивільнення та залишення на роботі з числа працівників Гуляйпільської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості, Комісія рекомендувала директору Запорізького обласного центру зайнятості запропонувати посаду провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально-технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості - [PERSON]. На базі Запорізького ОЦЗ їй створено робоче місце з 01.04.2022. [PERSON] має вищу освіту за кваліфікацією «менеджер - економіст» та досвід роботи у відділі бухгалтерського обліку Гуляйпільського районного центру зайнятості Запорізької області понад 14 років (працювала на посадах: провідного спеціаліста - бухгалтера, головного спеціаліста - бухгалтера - 3 роки 6 місяців; начальника відділу бухгалтерського обліку - головного бухгалтера - 10 років 5 місяців). Крім того, наказом Запорізького ОЦЗ від 11.04.2022 № 126-к «Про покладання виконання обов`язків» з 18.04.2022 на [PERSON] покладено виконання обов`язків провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально-технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості. 27.12.2022 [PERSON] було попереджено про скорочення з одночасною пропозицією зазначеної посади. З пропозицією працівник погодився, про що свідчить заява [PERSON] від 27.12.2022 на переведення з 01.03.2023 року. На підставі попередження про вивільнення (згода з пропозицією посади від 27.12.2022 року) та заяви від 27.12.2022 року, наказом директора Запорізького обласного центру зайнятості «Про переведення працівників Гуляйпільської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості» від 27.02.2023 року № 194-к [PERSON] переведено на посаду провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості з 01.03.2023. Інших вакантних посад у відділі бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості в період реорганізації не було, та на теперішній час вакансії теж відсутні. Також у день звільнення [PERSON] , тобто 28.02.2023 року, вакантні посади в обласній службі зайнятості були відсутні (копія звіту про наявність вакансій службовців по Запорізькій обласній службі зайнятості станом на 28.02.2023 року, який подається до Державного центру зайнятості, було додано Відповідачем). У зв`язку з цим Відповідач просив суд в позові відмовити (т.1 а.с 37-43). Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 17.07.2024, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 06.11.2024, у задоволенні позову Позивачці було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 25.06.2025 рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 17.07.2024 та постанова Запорізького апеляційного суду від 06.11.2024 були скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Серед підстав для скасування вищезазначених судових рішень Верховний Суд зазначив наступне: - аналіз матеріалів справи свідчить, що: станом на момент попередження про наступне вивільнення [PERSON] працювала на посаді провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості (т. 1, а. с. 16); у відповідний період Відповідачем проводились переміщенні на вакантні посади (а. с. 171 - 251); відповідно до звіту про наявність вакансій службовців Запорізького обласного центру зайнятості станом на 28 лютого 2023 року вказано про відсутність вакансій в Запорізькій обласній службі зайнятості, по Запорізькій області - 5 (начальники відділів, зав. секторів); - суди не врахували, що при звільненні працівників у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, чия посада ліквідується (скорочується), усі вакантні на день звільнення на підприємстві посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, у тому числі і у інших, новостворених підрозділах; роботодавець є таким, що виконав обов`язок по працевлаштуванню працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом періоду скорочення і які існували на день звільнення; - суди не перевірили причини, з яких позивачу не були запропоновані відповідні вакансії, не з?ясували, чи запропонував Відповідач [PERSON] вакантні посади на день її звільнення, у тому числі в інших підрозділах по Запорізькій області. Тому, виходячи з позиції Верховного суду, передчасними є висновки судів, що Відповідачем дотримано порядок вивільнення позивача, передбачений статтею 49-2 КЗпП України. Ухвалою суду від 25.07.2025 було відкрито спрощене провадження, та в подальшому, з урахуванням складності справи, ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Відповідачем суду були надані додаткові письмові докази а саме:копія листа Запорізького обласного центру зайнятості «Про надання уточнюючих звітів про наявність вакансій службовців» від 03.09.2025 № 2085/01-18 з додатками, копія листа Державного центру зайнятості «Щодо надання уточнюючих звітів» № 33/131/7924-25 від 09.09.2025 (т.3 а.с. 243-247). Крім того, за клопотанням Позивачки Відповідачем також були надані суд наступні письмові докази:копія наказу Запорізького обласного центру зайнятості від 30.12.2022 № 558-о «Про затвердження штатних розписів на 2023 рік» (т. 4 а.с. 36), копія штатного розпису Запорізької філії Запорізького обласного центру зайнятості на 2023 рік, копія штатного розпису Василівської філії Запорізького обласного центру зайнятості на 2023 рік, копія штатного розпису Пологівської філії Запорізького обласного центру зайнятості на 2023 рік (т. 4 а.с. 37-39), інформація щодо кваліфікаційних вимог до посад новостворених у 2022 році Василівської, Запорізької, Пологівської філій Запорізького обласного центру зайнятості, викладена в листі Запорізького обласного центру зайнятості від 21.11.2025 № 2694/01-22 (т. 4 а.с. 32-35), копія посадової інструкції провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально-технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості (т. 4 а.с. 40-41), копії наказів Запорізького обласного центру зайнятості від 17.10.2022 № 465-к «Про переведення [PERSON] », від 10.11.2022 № 503-к «Про переведення [PERSON] » (т.4. а.с. 42,43). Також Відповідач та Позивачка скористались своїми правами щодо подання відзиву на позовну заяву (т. 3 а.с. 187-218), відповіді на відзив (т. 3 а.с. 219-225), заперечень на відповідь на відзив (т. 3 а.с. 226 -232). Ухвало суду від 24.11.2025 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.4 а.с. 24). Протягом судового розгляду справи та в судових дебатах Позивачка [PERSON] позов підтримувала та пояснила, що вважає своє звільнення незаконним, оскільки на момент її скорочення та на під час попередження про наступне звільнення з 28.12.2022 по 28.02.2023 у Відповідача існували вакансії, які їй взагалі не пропонувались, але на які були переведені інші працівники, що є порушенням трудового законодавства. Просила позов задовольнити. Представники Відповідачів Криворучко Г.О. та Усс С.М. протягом судового розгляду справи та в судових дебатах проти позову заперечували та пояснили, що на момент скорочення [PERSON] інших вакансій не було, а вакансії на новим штатним розписом були запропоновані іншим особам раніше, ніж [PERSON] було оголошення попередження про звільнення, отже, на переконання представників Відповідача, вакансія, на яку вже погоджено прийняття іншої особи не може вважатись вільною, а тому така вакансія не могла бути запропонована Позивачці. Крім того, представники Відповідачів зазначили, що інформація у звіті про наявність вакансій службовців Запорізького обласного центру зайнятості станом на 28 лютого 2023 року, про яку також вказував Верховний Суд як підставу для скасування судових рішень, була помилковою та в подальшому уточнена шляхом подання скорегованого звіту, в якому інформація про наявність вакансій вже була відсутня (лист Відповідача «Щодо надання уточнюючих звітів» № 33/131/7924-25 від 09.09.2025 (т.3 а.с. 243-247). Просили в позові відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного. Згідно з частиною першою ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Згідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу Державного центру зайнятості від 08.12.2022 року № 128 «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості», наказу Державного центру зайнятості від 08.12.2022 року № 129 «Про примірну організаційну структуру» затверджено граничну чисельність структурних підрозділів Запорізької обласної служби зайнятості у кількості 322 одиниці, в тому числі Запорізького обласного центру зайнятості у кількості 83 одиниці. Взагалі по Запорізькій обласній службі зайнятості чисельність зменшена на 189 одиниць (було 511 одиниць), а по Запорізькому обласному центру зайнятості - на 21 одиницю (було 104 одиниці) (т.1 а.с 54, 55-56, 58-60). Позивачка [PERSON] працювала в Запорізькій обласній службі зайнятості 18 років 03 місяці на посадах: з 01.12.2004 по 06.02.2011 - начальник відділу бухгалтерського обліку - головний бухгалтер Заводського районного центру зайнятості; з 07.02.2011 по 21.10.2018 - начальник відділу бухгалтерського обліку - головний бухгалтер Запорізького районного центру зайнятості Запорізької області; з 22.10.2018 по 13.01.2019 - провідний бухгалтер сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості; з 14.01.2019 по 28.02.2023 - провідний бухгалтер сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості, що підтверджено копією трудової книжки позивачки (т.1 а.с 8-16). Директором Державного центру зайнятості затверджено штатний розпис апарату Запорізького обласного центру зайнятості на 2022 рік, а наказом директора Запорізького обласного центру зайнятості від 15.12.2022 року № 546-о «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису апарату Запорізького обласного центру зайнятості на 2022 рік» штатний розпис введено в дію з 15.12.2022 року (т.1 а.с.61-64). Наказом Запорізького обласного центру зайнятості від 09.12.2022 року № 536-к «Про створення комісії з реорганізації Запорізької обласної служби зайнятості та затвердження Положення про комісію з реорганізації Запорізької обласної служби зайнятості» було створено комісію з реорганізації (далі - Комісія) (т.1 а.с 68-71). Комісією 21.12.2022 був проведений порівняльний аналіз продуктивності і кваліфікації працівників, у межах вирішення питання щодо скорочення 1 штатної одиниці з 5 одиниць провідних бухгалтерів секторі обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку, а саме щодо переважного права: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.1., а. с. 72 - 74). На засіданні Комісії вирішено рекомендувати на звільнення [PERSON] у зв`язку з низьким рівнем працездатності, повільним виконанням завдань, безініціативностю, виконання обмеженого обсягу роботи, в основному допоміжних функцій; [PERSON] мала нижчу продуктивність праці, ніж інші працівники відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості (т.1 а.с. 72-94). 28.12.2022 начальником відділу по роботі з персоналом [PERSON] на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України було письмово, під підпис, попереджено [PERSON] про можливе наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням посади провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості відповідно до наказу Запорізького обласного центру зайнятості від 15.12.2022 року № 546-о «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису апарату Запорізького обласного центру зайнятості на 2022 рік» (т.1 а. с 61). Станом на момент попередження про наступне вивільнення [PERSON] працювала на посаді провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості (т. 1, а. с. 16). 28.02.2023 наказом Запорізького обласного центру зайнятості від 17.02.2023 № 110-к Позивачку звільнено з посади провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з підзвітними особами та заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників. (т.1. а.с. 19). Разом з тим, згідно із наданими Відповідачем письмовими доказами, а саме наказами з кадрових питань від 02.01.2023 (т. 1 а .с. 177- 250, т. 2 а.с. 1-26,) та від 27.02.2023 (т. 2 а.с. 123 -151) вбачається що у відповідний період Відповідачем проводились переведення працівників на вакантні посади згідно до нового штатного розпису відповідно до наказу Запорізького обласного центру зайнятості від 15.12.2022 року № 545-о «Про введення в дію організаційної структури та штатних розписів базових центрів зайнятості та філій Запорізького обласного центру зайнятості». При цьому як вбачається з матеріалів справи, та виходячи з пояснень представників Відповідача, такі вакантні посади Позивачці не пропонувались та питання щодо можливості переведення Позивачки на вказані посади з урахуванням її кваліфікації Відповідачем взагалі не розглядалось. Так, у своїй позовній заяві Позивачка вказує, що дізналась про наявність постійної вакантної посади провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості і про те, що після звільнення позивачки на цю посаду було прийнято іншого працівника, а саме [PERSON] . При цьому суд звертає увагу, що виходячи з наданих Відповідачем у відзиві пояснень, на засіданні Комісії Відповідача 20.12.2022 року з визначення кандидатур на вивільнення та залишення на роботі з числа працівників Гуляйпільської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості, Комісія рекомендувала директору Запорізького обласного центру зайнятості запропонувати посаду провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально-технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості - [PERSON]. 27.12.2022 [PERSON] була попереджена про скорочення з одночасною пропозицією зазначеної посади. (т. 1. а с. 89). З пропозицією [PERSON] погодилась, про що свідчить заява її від 27.12.2022 на переведення з 01.03.2023 року. (т. 1. а с. 90). На підставі попередження про вивільнення (згода з пропозицією посади від 27.12.2022 року) та заяви від 27.12.2022 року, наказом директора Запорізького обласного центру зайнятості «Про переведення працівників Гуляйпільської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості» від 27.02.2023 року № 194-к [PERSON] переведено на посаду провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості з 01.03.2023 (т. 1 а.с. 91-92). Отже, до моменту фактичного переведення [PERSON] на посаду провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально - технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості, а саме до 01.03.2023 вказана посада була вакантною, на цю посаду могла би також нарівні з [PERSON] претендувати Позивачка та Відповідач у цьому б випадку повинен був розглянути обидві кандидатури та ухвалити рішення щодо переведення конкретного працівника згідно до вимог діючого законодавства. Зазначене також спростовує доводи Відповідача про відсутність в період попередження про наступне вивільнення Позивачки (з 28.12.2022 по 28.02.2023) вакантних посад. Суд критично ставиться до пояснень представників Відповідача про неможливість працевлаштування Позивачки на вакантні посади згідно до нового штатного розпису у зв`язку із наявністю раніше узгодженням переведення на ці посади інших працівників відповідно до поданих заяв. Відповідно до приписів п.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість» вакансією визнається тільки вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. Суд звертає увагу на той факт, що діюче законодавство не містить понять «вільна» чи «зайнята» вакантна посада чи вакансія, а містить лише визначення самого терміну «вакансія». Більш того, саме словосполучення «вільна вакансія» є лексично надлишковим і не відповідає змісту, адже слово «вакансія» вже означає незайняту посаду. Отже, матеріалами справи встановлено, що у Відповідача відбулась реорганізація структурних підрозділів та скорочення у зв`язку із чим чисельності штатних посад. Нормами трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільність скорочення працівників, оскільки роботодавець самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої діяльності роботодавця і не є предметом доказування у судових спорах. Про майбутнє звільнення Позивачка була попереджена під особистий підпис 28.12.2022, а звільнена 28.02.2023 року, отже, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий. Поряд з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Встановлено, що в період з 28.12.2022 по 28.02.2023 Відповідач відповідними наказами здійснював переведення працівників на вакантні посади згідно до нового штатного розпису, введеного в дію наказом від 15.12.2022 на підставі поданих працівниками заяв. (т. 1 а .с. 177- 250, т. 2 а.с. 1-26, а.с. 123 -151) Також саме в цей період відбулось переведення на вакантну посаду провідного бухгалтера сектору обліку розрахунків з дебіторами і кредиторами та матеріально-технічного забезпечення відділу бухгалтерського обліку Запорізького обласного центру зайнятості [PERSON] на яку також, відповідно до кваліфікаційних вимог могла претендувати Позивачка (т. 1 а.с. 91-92). Але ні ця посада, ні жодна з інших новостворених посад Позивачці не пропонувалась та її кандидатура на ці новостворені посади Відповідачем взагалі не розглядалась. Відповідачем до суду не надано доказів, що Позивачці були запропоновані вакантні посади, розписка про ознайомлення позивача з цими посадами відсутня. Доказів неможливості (за освітою, фахом або досвідом роботи) запропонувати новостворені посади Позивачці або відмови останньої від запропонованих посад, Відповідач до суду не надав. Суд вважає, що доказів, що Відповідач запропонував Позивачці всі вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися протягом цього періоду і які існували на день звільнення останньої, а Позивачка відмовилася від цієї пропозиції, до суду не надано і в матеріалах справи такі докази відсутні, як і відсутні докази, які б підтверджував доводи Відповідача щодо критичної оцінки професійних здібностей Позивачки. Таким чином, суд прийшов висновку, що Відповідач, як роботодавець, не виконав свої зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, у тому числі не запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували у Відповідача, незалежно від того, в якому структурному підрозділі Позивачка, яка вивільнювалася, працювала. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 за приписами ч.1ст. 40, ч.ч.1,3 ст. 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3.ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, якою визначено, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день його звільнення, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків». У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 зазначено, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення». У постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у Відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Отже судом не встановлено та не надано належних доказів про те, що роботодавець запропонував Позивачці всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, а працівник відмовився від цієї пропозиції. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При нарахуванні середнього заробітку з час вимушеного прогулу суд враховує надані довідки Відповідача, згідно з якою середньоденний заробіток Позивачки склав 946,85 грн. (т. 2 а.с. 204-205). Указаний розмір Позивачкою не заперечено. Позивачка просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня, наступним після звільнення, тобто з 01.03.2023 по час поновлення на роботі. Підстави вважати, що заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року з вини працівника відсутні, тому суд дійшов висновку про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме за період з 01.03.2023 по 27.03.2026 (дату ухвалення рішення у справі) включно, в розмірі 760 320,55 (сімсот шістдесят тисяч триста двадцять) гривень 55 копійок (946,85 грн - середньоденний заробіток Позивачки х 803 робочі дні з 01.03.2023 по 27.03.2026 - дні за час вимушеного прогулу)) (без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Таким чином, з Відповідача на користь Позивачки підлягає стягненню 760 320,55 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено факт порушення Відповідачем законодавства при звільненні Позивачки. Позивачка, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила стягнути на її користь відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частинами 2-4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Враховуючи принципи розумності, справедливості та характер протиправних дій Відповідача, розмір матеріальних збитків завданих його діями, наслідки спричинені для Позивачки, суд приходить висновку, що сума у розмірі 5 000,00 грн. є достатньою компенсацією спричиненої моральної шкоди. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно до ч. 1 ст. ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з Відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Щодо судового збору в частині вимог про поновлення на роботі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч.1. ст.5 Закону України «Про судовий збір»: від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. В свою чергу середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). При подачі позовної заяви у 2023 році за вимогу немайнового характеру (поновлення на роботі) та вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) сплаті, підлягав судовий збір у загальному розмірі 2147,20 грн (1073,60 грн+1073,60 грн). Оскільки суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, а Позивачка була звільнена від сплати судового збору за вказані вимоги, судовий збір, що підлягав сплаті, підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави. Щодо судового збору в частині вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29.08.2024 апеляційна скарга Позивачки була залишена без розгляду та останній було вказано на необхідність сплати судового збору у сумі 1288,32 грн, який згідно платіжної інструкції від сплачений Позивачкою (т. 3 а.с. 26-30). Оскільки суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, сплачений Позивачкою судовий збір підлягає стягненню з Відповідача на її користь пропорційно до задоволених вимог (25%), а саме у розмірі 322,07 грн. (1288,33*25%). Крім того, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає допущенню до негайного виконання.

Outcome: partial