Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Комунального підприємства «Міський тролейбус» (далі КП «Міський тролейбус») та просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 19 357,76 грн, моральну шкоду в сумі 7 100,00 грн, посилаючись на вину працівника КП «Міський тролейбус» у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 22.07.2025, також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат, а саме просить стягнути судовий збір у сумі 2 422,40 грн, витрати на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн та витрати на проведення експертизи в сумі 5 000,00 грн. В обґрунтування вимог зазначив, що 22.07.2025 приблизно об 11 год. 30 хв. по вул. Електрозаводській у Покровському районі м. Кривого Рогу рухався технічно справний автомобіль «Renault Kangoo 1.5 dCi» p.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . У районі е/о № 187 на передню частину легкового автомобіля впала металева перемичка контактної мережі тролейбусної лінії, чим було завдано йому механічні ушкодження. 03.09.2025 Покровський районний суд міста Кривого Рогу постановою в справі про адміністративне правопорушення №212/9619/25 визнав винним [PERSON] , працюючого начальником дільниці контактної мережі КП «Міський тролейбус», у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП. Постанова суду не оскаржена, набрала законної сили. Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 22.08.2014 власником автомобіля «Renault Kangoo 1.5 dCi» p.н. [NUMBER] є [PERSON] , який нотаріальною довіреністю НМО 805089 від 08.06.2017 уповноважив [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продати його на свій власний розсуд. Нотаріальною довіреністю НМЕ 903 410 від 15.07.2017 [PERSON] уповноважив [PERSON] експлуатувати, ремонтувати ТЗ, визначати на власний розсуд ціну та інші умови, і. т.д., отримувати належні кошти у випадку спричинення ТЗ пошкодження в результаті ДТП. Для визначення вартості матеріального збитку понесеного позивачу в результаті ДТП пошкодженням автомобіля «Renault Kangoo 1.5 dCi» p.н. [NUMBER] був запрошений експерт-автотоварознавець ФОП [PERSON] (свідоцтво № 543 від 29.11.2013), з яким 08.09.2025 був складений договір №127 про проведення транспортно-товарознавчої експертизи. На адресу КП «Міський тролейбус» направлялось повідомлення про дату, час та місце експертного огляду пошкодженого в ДТП 22.07.2025 автомобіля «Renault Kangoo 1.5 dCi». На огляд керівник комунального підприємства чи його представник не з`явились. Згідно висновку експерта №164/25 від 19.09.2025 вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу в наслідок пошкодження автомобіля «Renault Kangoo 1.5 dCi» p.н. [NUMBER] складає 19 357 грн 76 коп., що підлягає відшкодуванню відповідачем. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивач виходе з безумовної провини відповідача, обставин, при яких була заподіяна шкода (раптове падіння важкої металевої деталі на рухомий автомобіль, на дорозі з інтенсивним рухом транспортних засобів), характеру і тривалості його переживань, витрат часу на збір доказів для подання позову до суду, істотності змушених змін життєвих відносин, часу й зусиль, необхідних для відновлення колишнього стану здоров`я й спокою. Пошкодження автомобіля - такого необхідного засобу його та сімї пересування, вплинуло на його життєвий уклад. Саме в результаті порушення Правил кріплення деталей контактної мережі тролейбусної лінії, позивач переніс страх, коли велика маса деталі впала на капот двигуна перед місцем знаходження водія, а він не міг ніяким чином запобігти пригоді, стрес від сили удару - перед місцем водія, така ДТП в його житті перша. За скоєну пригоду, незручності в житті, втрату часу пов`язаного з оформленням ДТП, явкою до суду, призначенням авто-товарознавчого дослідження, пошуки необхідних матеріалів для ремонту, за транспортні витрати, поштові та канцелярські послуги (по яким компенсації ЦПК України не передбачає), відповідач навіть не попросив пробачення, не цікавився питанням хоча б часткового відшкодування матеріальної шкоди, що являється ознакою бездушності КП «Міський тролейбус». Вказані моральні переживання після події ДТП, тривають довгий період. Враховуючи принцип виваженості, розумності та справедливості, позивач оцінює моральну шкоду та просить стягнути з відповідача КП «Міський тролейбус» на його користь 7 100 гривень на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 10.11.2026 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 06.01.2026 до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, який отримано судом 07.01.2026. Представник відповідача Приходько О.Я. просив поновити строк для подання відзиву КП «Міський тролейбус» на позовну заяву [PERSON] ; відмовити у задоволенні позову [PERSON] до КП «Міський тролейбус» у повному обсязі. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Як встановлено судом, 22.07.2025 об 11.30 годині у Покровському районі міста Кривого Рогу по вулиці Електрозаводській, біля е/о № 187, [PERSON] , будучи посадовою особою начальником дільниці контактної мережі КП «Міський тролейбус», відповідальною за утримання та справний стан контактної мережі тролейбусної лінії, не вжив вчасних заходів по утриманню в належному технічному стані контактної мережі, транспортний засіб РЕНО КЕНГО р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався на даній ділянці дороги, внаслідок контактування з обірваною тролейбусною лінією отримав механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 1.5 ПДР України, ст. 12 ЗУ «Про дорожній рух» та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 140 КУпАП. Постановою Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 03.09.2025 у справі №212/9619/25 посадову особу КП «Міський тролейбус», яка відповідальна за утримання та справний стан контактної мережі тролейбусної лінії, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 140 ч. 4 КУпАП, та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн у дохід держави (а.с. 9 копія постанови, а.с. 10 копія постанови про виправлення описки). Постанова від 03.09.2025 не оскаржена та набрала законної сили 16.09.2025. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки RENAULT KANGOO реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 11). Позивач, у свою чергу, на підставі Довіреності серії НМО 805089 від 08.06.2017 та Довіреності серії НМЕ 903410 від 15.07.2017, які були нотаріально засвідчені, керував транспортним засобом RENAULT KANGOO реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 12, 13). У зв`язку з тим, що [PERSON] на підставі довіреності керував транспортним засобом на момент ДТП та не є власником даного авто, відповідач вважає, що у позивача відсутній статус особи, якій заподіяно майнову шкоду, стверджуючи, що позовні вимоги заявлені неналежною особою. Проте суд не погоджується з цим з огляду на те, що Великою Палатою Верховного Суду було зроблено правовий висновок у постанові від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно п. 2.2. Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст. 369 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху України. Отже, позивач є належним позивачем у даній справі. Згідно з Висновком експерта №164/25 транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню матеріального збитку від 19.09.2025, виконаного на замовлення позивача судовим експертом Рейнюком О.В., за проведення якого позивачем було сплачено 5 000,00 грн., вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля RENAULT KANGOO 1.5 dCi реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] складає 19 357,76 грн (а.с. 14 копія договору, а.с. 15-49 копія висновку, а.с. 49 повідомлення, а.с. 4 квитанція № 1.303177193.1 від 11.09.2025). Позивач також намагався врегулювати спір до подання позову до суду, звернувшись до КП «Міський тролейбус» з пропозицією на добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с. 51 копія листу з доказами отримання КП «Міський тролейбус»). Проте відповідачем вказана пропозиція була залишена без уваги. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Згідно ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, у п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 ст.263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Отже, відповідно до положень ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України «Про дорожній рух» посадові особи, які відповідають за будівництво, реконструкцію, ремонт, експлуатацію та облаштування автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мостів, шляхопроводів, інших споруд, зобов`язані: забезпечувати утримання їх у стані, що відповідає встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху; при виникненні умов, що створюють загрозу безпеці дорожнього руху, здійснювати заходи для своєчасної заборони або обмеження руху, а також відновлення безпечних умов для руху; впроваджувати у повному обсязі заходи щодо безпеки дорожнього руху при здійсненні будівництва, реконструкції та ремонту доріг, вулиць та залізничних переїздів; позначати місця виконання робіт, місця, де залишено на дорозі, вулиці, залізничному переїзді машини і механізми, будівельні матеріали тощо, відповідними дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами, а в темний час доби і при тумані - сигнальними вогнями, передбаченими діючими нормами; по закінченні робіт на дорозі, вулиці, залізничному переїзді негайно привести їх у стан, що забезпечує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів і пішоходів, та впорядкувати зони відчуження; у разі забруднення проїзної частини доріг, вулиць, залізничних переїздів невідкладно здійснювати заходи для їх очищення і своєчасного попередження учасників дорожнього руху про загрозу безпеці руху, що виникла; обладнувати їх технічними засобами регулювання дорожнього руху; виявляти аварійно-небезпечні ділянки та місця концентрації дорожньо-транспортних пригод та забезпечувати здійснення у таких місцях відповідних заходів щодо удосконалення умов та організації дорожнього руху для забезпечення його безпеки; своєчасно виявляти перешкоди дорожньому руху та забезпечувати їх усунення, а у разі неможливості - невідкладно позначати дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами; щомісяця проводити лінійний аналіз аварійності. Отже, з наданих суду доказів установлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка трапилась 22.07.2025 та внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб RENAULT KANGOO реєстраційний номер [NUMBER] , сталась через обірванця тролейбусної лінії біля е/о № 187 по вулиці Електрозаводській у Покровському районі міста Кривого Рогу, яка про контактувала з автомобілем, яким на підставі довіреності керував позивач та якому було спричинено механічні пошкодження. Тобто внаслідок належного технічного стану контактної мережі, власником якої є відповідач та який зобов`язаний утримувати у справному стані контактну мережу тролейбусної лінії, проте посадова особа КП «Міський тролейбус», відповідальна за утримання та справний стан контактної мережі тролейбусної лінії - [PERSON] , не вжив вчасних заходів по утриманню в належному технічному стані контактної мережі. На думку суду надані стороною позивача докази свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діяльністю власника джерела підвищеної небезпеки (КП «Міський тролейбус») та подальшими негативними наслідками, які виникли в результаті ДТП. Доказів того, що вказана дорожньо-транспортна пригода та як її наслідок завдання шкоди позивачу, сталась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, що могло б розглядатись як обставина для звільнення відповідача як особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, від обов`язку відшкодування шкоди, матеріали справи не містять. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір заявленої позивачем шкоди, та долучений до матеріалів справи Висновком експерта №164/25 транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню матеріального збитку від 19.09.2025, суд вважає належним та допустимим доказом з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 16.11.2022 у справі №335/2566/18. А тому позовні вимоги в частині стягнення з КП «Міський тролейбус» на користь позивача матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження належного йому автомобіля, у розмірі 19 357,76 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, щодо недостовірності висновку тощо, суд вважає необґрунтованими. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з КП «Міський тролейбус» на користь [PERSON] моральної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість подовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування спричинення моральної шкоди позивач посилався на безумовну провину відповідача, обставини, при яких була заподіяна шкода (раптове падіння важкої металевої деталі на рухомий автомобіль, на дорозі з інтенсивним рухом транспортних засобів), характер і тривалість його переживань, витрати часу на збір доказів для подання позову до суду, істотність змушених змін життєвих відносин, час й зусилля, необхідні для відновлення колишнього стану здоров`я й спокою. Пошкодження автомобіля вплинуло на його життєвий уклад. Саме в результаті порушення Правил кріплення деталей контактної мережі тролейбусної лінії, позивач переніс страх, коли велика маса деталі впала на капот двигуна перед місцем знаходження водія, а він не міг ніяким чином запобігти пригоді, стрес від сили удару - перед місцем водія, така ДТП в його житті перша. За скоєну пригоду, незручності в житті, втрату часу пов`язаного з оформленням ДТП, явкою до суду, призначенням авто-товарознавчого дослідження, пошуки необхідних матеріалів для ремонту, за транспортні витрати, поштові та канцелярські послуги (по яким компенсації ЦПК України не передбачає), відповідач навіть не попросив пробачення, не цікавився питанням хоча б часткового відшкодування матеріальної шкоди, що являється ознакою бездушності КП «Міський тролейбус». Суд погоджується із зазначеними вище доводами позивача, позаяк вказані обставини в своїй сукупності свідчать про наявність в його житті негативних явищ та зниження якості його життя, що пов`язано з пошкодженням майна, яке знаходиться у нього в користуванні, однак, разом з тим приходить до висновку про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди з 7 100,00 грн до 3 000,00 грн. Вказаний розмір шкоди, на думку суду, відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості та є більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його збагачення та при встановлених обставинах становитиме достатньо справедливу сатисфакцію. Таким чином, зважаючи на вище викладене, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Позивачем заявлено вимогу щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Щодо стягнення правової (правничої) допомоги. Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано відповідні докази та заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн. Суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн. При прийнятті такого рішення судом враховані вимоги частин 4, 5 ст. 137 ЦПК України, складність справи, відсутність фактичних судових засідань за участю осіб, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності. Суд вважає такі суми співмірними з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та з метою уникнення можливості неправомірного збагачення сторін у справі. Щодо стягнення судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору в сумі 2 422,40 грн (а.с.1, 2), сплаченого ним при подачі позову. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає за можливе відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 2 047,02 грн (22 357,76 грн (сума боргу, стягнута судом) х 2 422,40 грн (сума судового збору, сплачена позивачем) / 26 457,76 грн (сума боргу, заявлена до стягнення). Щодо стягнення витрати, пов`язаних з проведенням експертизи. Пунктом 2 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з проведенням експертизи. Відповідно до статті 139 частини 6 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення витрат на проведення експертизи в сумі 5 000,00 грн та надано належний доказ підтвердження вказаних витрат (а.с. 4). Згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволені в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на проведення експертизи в сумі 5 000,00 грн. При цьому суд зауважує, що у вступній частині Висновку судовим експертом Рейнюком О.В. вказано, що вказаний Висновок підготовлено для подання до суду, та те, що Експерт, обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384, ст. 385 КК України. Що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.11.2022 у справі №335/2566/18, в якій Верховним Судом зауважено, що у висновку експерта щодо визначення розміру завданого збитку повинно бути зазначено, що він виконується для суду і що експерт повідомлений про кримінальну відповідальність. Інакше висновок експерта буде розцінений як неналежний доказ. На підставі викладеного,

Outcome: partial