Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позивач громадянин США [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бондар А.В., у позовній заяві зазначає, що на території села Гнатівка знаходиться давнє іудейське (єврейське) кладовище ХVII початку ХХ століття. Серед поховань у цьому кладовищі наявне поховання Великого Рабина Мордея Тверського, Рабина Чорнобильского, що жив у 17301797 роках. Рабин Мордехай Тверський почитається вірянами іудейського культу. Кладовище було втрачене після 1940-их років ХХ століття. Кладовище було віднайдене зусиллями Позивача у даній справі, у 1989 році. Також Позивачем було віднайдене місце поховання [PERSON] , на могилі якого за згодою його нащадків було зведено [PERSON] . Ця [PERSON] була зведена за рахунок пожертв, які були надані Позивачу у власність пожертвувачами громадянами США, колишніми мешканцями колишнього Радянського Союзу. Зокрема, найбільший внесок було зроблено Джеком Спітцером в розмірі 50 000,00 доларів США, який надав про це свою заяву. У 2024 році Позивачу стало відомо, що Білогородською територіальною громадою в особі Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області було подано заяву про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність територіальної громади, якою є Капличка. Позивач категорично заперечує проти визнання Каплички безхазяйною та проти набуття її у власність територіальної громади, у зв`язку із чим змушений звернутися із даним позовом. Позивач зазначає, що на даний час земельна ділянка, на якій знаходиться кладовище не має правового статусу кладовища. Однак наявні матеріали досліджень свідчать, що на земельній ділянці в землі розташовані підземні об`єкти, які є могилами. Також історичні дослідження показують, що на картах до 1940-их років саме в цьому місці позначалось давнє іудейське (єврейське) кладовище, яке було знищене під час окупації фашистськими військами і не було відновлене під час радянської влади. Позивач неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування села Гнатівка, яке раніше належало до Гореницької сільради щодо вирішення питання про визнання кладовища, однак внаслідок систематичних адміністративних реформ це питання так і не було вирішене. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року у справі №813/15/18 за позовом Представництва Американського об`єднання Комітетів для євреїв бувшого Радянського союзу до Київської обласної державної адміністрації постановлено визнати протиправною бездіяльність Київської обласної державної адміністрації щодо не виконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 року за №604-р «Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України», в частині п.п.2,3 щодо місць давніх поховань «Єврейський цвинтар», що знаходиться у селі Гнатівка Києво-Святошинського району Київської області; зобов`язано Київську обласну державну адміністрацію виконати вимоги розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 року за №604-р «Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України», в частині п.п.2,3 щодо місць давніх поховань «Єврейський цвинтар», що знаходиться у селі Гнатівка Києво-Святошинського району Київської області. Однак листом Київської обласної військової адміністрації від 15.08.2024 року вих. №1304/41.1-N/41N/2024 повідомлено, що оскільки питання стосується поховальної справи, а це відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, то адміністрація неодноразово зверталась до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області щодо дослідження та подальшого утримання місць давніх поховань у с. Гнатівка. Проте Білогородська сільська рада повідомила, що у зв`язку із відсутністю фінансування не має можливості провести відповідні дослідження. Також адміністрація повідомила, що звернулась до заінтересованих суб`єктів щодо отримання відповідних матеріалів, однак відповіді на даний час не надійшли. Листом від 19.07.2023 року Департамент культури та туризму КОДА КОВА повідомив, що на при кінці ХІХ ст. в містечку Гнатівка у мешкало 3698 євреїв, була одна єврейська молитовна школа і один молитовний будинок. На південній околиці містечка існувало єврейське кладовище, на якому ховали не тільки місцевих євреїв, а і мешканців навколишніх сіл (Білогородки, Гуровщини, Жорнівки, Княжичів, Романівки, Будаївки). Під час громадянської війни та єврейських погромів, з 1914 по 1920 рр., кількість єврейського населення по всій Україні значно зменшилась. Так тільки по Київській губернії за ці роки за офіціальними даними було вбито 39822 єврея, поранено 1732 єврея, 2000 громадян було побито, 93 зґвалтовано, вирізано 68 родин. Відомо про погром в Гнатівці, що тривав з 5 по 9 вересня 1919 р. Після цих подій в містечку значно зменшилась кількість єврейського населення. Зі звітів, щодо євреїв на Київщині, 1929 р. у Гнатівці проживало значно менше 400 євреїв. Станом на сьогодні територія єврейського кладовища повністю спланована. Надгробки за часів радянської влади та окупації 1941-1943 рр. були знищені, а самі поховання, скоріш за все, залишилися. За радянських часів на цій території багато років діяли колгоспні теплиці. Ця територія розташована на південь від дороги Білогородка Горбовичі, за садибами місцевих мешканців, на першій надзаплавній терасі лівого берега р. Ірпінь. Також цим листом підтверджується, що саме на території кладовища встановлена цегляна Капличка. Міністерство культури та стратегічних комунікацій України листом від 07.10.2024 року повідомило, що Іудейське кладовище в с. Гнатівка Київської області не занесене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, не перебуває на державному обліку. Водночас міністерство надало копію листа щодо надання дозволу на розчищення надгробних споруд на могилах єврейських праведників, похованих на єврейському кладовищі в селі Гнатівка від 22.08.2017 року. Листом від 20.08.2024 року Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області повідомила, що не може ідентифікувати місцезнаходження Каплички. Історичними документами підтверджується, що на півдні від с. Гнатівка існувало старовинне іудейське (єврейське) кладовище. На даний час ведеться робота з встановлення меж цього кладовища та віднесення його до історичної спадщини. Значну частину ініціатив проявляють іудеї США, які є виходцями з колишнього СРСР. На території старовинного кладовища Позивачем встановлено [PERSON] . Відповідач обліковує цю [PERSON] як безхазяйне майно, нежитлову будівлю, об`єкт незавершеного будівництва. При цьому Відповідач не пред`явив позов про знесення незаконного об`єкту, а просив визнати право комунальної власності на безхазяйне майно. Тобто Відповідач не заперечує важливість існування такого об`єкту матеріального світу, як [PERSON] , що є важливим релігійним місцем для вірян іудейського віросповідування. Водночас причиною відсутності оформленого кладовища в цьому місці є саме бездіяльність Відповідача. Посилання Відповідача на відсутність фінансування не спростовує факту такої бездіяльності. Питання встановлення намогильних споруд на даний час регулюється Законом України «Про поховання та похоронну справу», відповідно до якого намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих. Відповідно до статті 25 цього Закону, на могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання). Відповідно до статті 29 цього Закону, власником намогильної споруди, склепу вважається особа, яка за власні кошти встановила цю споруду на могилі (місці родинного поховання). Отже, власником [PERSON] , як намогильної споруди, є Позивач, як особа, яка за власні кошти встановила цю споруду. При цьому на момент спорудження Каплички у 1999 році цей закон не діяв, а тому не передбачалось отримання згоди будь-якого органу державної влади. Водночас на той час і на даний час відсутня комунальна установа, яка уповноважена доглядати кладовище, оскільки сам статус кладовища не наданий. Позивач підкреслює, що саме до компетенції Відповідача відноситься заснування такої комунальної установи та надання статусу кладовища, про що зазначалось вище. Отже, в цьому питанні має місце бездіяльність саме Відповідача. В будь-якому разі в силу прямої вимоги статті 29 Закону України «Про поховання та похоронну справу», Позивач є власником [PERSON] , оскільки за згодою нащадків похованої особи за рахунок власних коштів, що були отримані у дар, саме Позивач збудував [PERSON] . Також Позивач зазначає, що жодна інша особа не заявляє про своє право власності на [PERSON] та жодна інша особа не стверджує, що побудувала [PERSON] . Для намогильної споруди не передбачається необхідність введення в експлуатацію. Як вбачається з листа Генеалогічного дослідницького центру Династії Тверських Чорнобильських від 07.08.2024 року, цей центр підтверджує, що Позивач [PERSON] знайшов поховання великого рабина Мордехая Тверського в селі Гнатівка Київської області, впорядкував могилу та згідно з побажаннями нащадків померлого облаштував [PERSON] на місці поховання. Цим листом підтверджується, що Позивач збудував [PERSON] саме на прохання нащадків [PERSON] , тобто осіб, яких слід вважати користувачами місця поховання. Той факт, що Каплиця розташована на землях комунальної власності повністю відповідає вимогам частини першої статті 28 Закону, відповідно до якої землі, на яких розміщені місця поховання, є об`єктами права комунальної власності, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону, і не підлягають приватизації або передачі в оренду. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до параграфу 1 Угоди між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про охорону і збереження культурної спадщини від 04.03.1994 року, кожна із Сторін вживатиме належних заходів для охорони і збереження культурної спадщини всіх національних, релігійних або етнічних груп (далі іменуються "Групами"), які проживають або проживали на її території і були такими жертвами Другої світової війни. Поняття "культурна спадщина", що стосується цілей цієї Угоди, означає культові споруди, історичні пам`ятки, пам`ятники, кладовища та меморіали загиблим, а також архівні матеріали, бібліотечні та музейні фонди, які мають до цього відношення. Параграфом 4 даної угоди встановлено, що у випадках, коли власті та зацікавлені організації заявляють, що групи не в змозі самі забезпечити належну охорону та збереження своєї культурної спадщини, кожна із Сторін вживатиме спеціальних заходів з метою забезпечення такої охорони та збереження її на своїй території, а також запрошуватиме до співробітництва іншу Сторону та її громадян там, де є потреба в допомозі з цією метою. При цьому Позивач є громадянином США, а тому дана Угода підлягає обов`язковому застосуванню до спірних відносин. В контексті даної Угоди посилання Відповідача на недостатність вжитих ним заходів для встановлення або спростування факту наявності давнього кладовища мають доводитись саме Відповідачем. Отже, Відповідач має довести відсутність давнього кладовища у місці побудови Каплички. І при цьому Відповідач не може посилатися на відсутність у нього фінансування, оскільки мав можливість запросити допомогу в уряду США, однак не зробив цього. Відповідно до вимог пунктів 2, 3 Додаткових заходів щодо збереження місць поховань у населених пунктах України, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 липня 1998 р. N 604-р, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міські держадміністрації, Держкомрелігій із залученням громадських організацій, у тому числі організацій національних меншин, доручено взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень через засоби масової інформації, а також взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень через засоби масової інформації. Як передбачено ч.1 ст.2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року за №1805-III, з наступними змінами та доповненнями, до історичних об`єктів культурної спадщини належать - будинки, споруди, їх комплекси (ансамблі), окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, місця бойових дій, місця загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, у тому числі із залишками бойової техніки, озброєння, амуніції тощо, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів. У зв`язку із викладеним Позивач просить суд визнати право власності Громадянина Сполучених Штатів Америки [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на намогильну споруду Капличку площею 14,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також представника Позивача подав до суду клопотання про витребування доказів, що можуть підтвердити факт того, що Позивач здійснив замовлення і оплату будівництва Каплички у ТОВ «ВЕЖА». Представник зазначив, що адвокатом було направлено запит на електронну пошту. Телефоном адвоката повідомили, що документи будуть надані у строк 20 робочих днів. В подальшому відповідь на запит надана не була. Телефоном адвокат був повідомлений, що на даний час відповідальні особи перебувають за кордоном у зв`язку із веденням повномасштабних бойових дій, а тому відповідь буде надана пізніше, після повернення в Україну. Тому просив витребувати докази у ТОВ «ВЕЖА». Також просив витребувати у ДП «Адміністратор містобудівного кадастру на державному рівні» проекти генеральних планів села Гнатівка Київської області, які розроблялись Державним підприємством «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд», в яких зазначено місцезнаходження іудейського поховання (кладовища) у с. Гнатівка. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Цією ж ухвалою витребувано докази у ТОВ «ВЕЖА» та Державного підприємства «Адміністратор містобудівного кадастру на державному рівні». Відповідач із позовними вимогами не погодився, 01.11.2024 року надав до суду відзив на позовну заяву, у якій просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач зазначив, що Капличка розташована на земельній ділянці кадастровий номер 3222482000:06:003:0065 площею 0,2957 га, яка належить Білогородській сільській раді Бучанського району Київської області та відноситься до земель житлової та громадської забудови як земельна ділянка загального користування на даний час земельна ділянка не має правового статусу кладовища. Зазначив, що враховуючи те, що предметом позову є визнання права власності на намогильну споруду [PERSON] , то підставою позову, тобто обґрунтування вимог позову не можуть базуватися на тведженні, що дана споруда розташована на території давнє іудейського (єврейського) кладовища, оскільки на момент подання Позову земельній ділянці, на якій розташована Капличка не надано правового статусу кладовища. Віднесення об`єктів (в тому числі кладовищ) до історичних об`єктів культурної спадщини проводяться в порядку, визначеному Законом України Про охорону культурної спадщини та Порядком обліку об`єктів культурної спадщини затвердженим наказом Міністерства культури України 01.04.2013 №528/23060. Капличка не відносить до намогильної споруди оскільки є молитовною будівлею, отже на момент спорудження Каплички в 1999 році будівництво даної споруди необхідно узгодження та дозволи передбачені Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про регулювання містобудівної діяльності», дані докази не були додані Позивачем до позовної заяви. Зазначив, що Позивач не підтвердив факти заявлені в Позові, а саме спорудження Каплички у 1999 році ТОВ Вежа. Листом вих. №2 від 21.02.2022 ТОВ Вежа підтверджує, факт реконструкції каплички (Охель), що знаходиться в селі Гнатівка, Києво-Святошинського району, Київської області. Тобто в 1999 році проводилась реконструкція, а не будівництво даної споруди. Державне підприємство «Адміністратор містобудівного кадастру на державному рівні» повідомило про відсутність у нього доказу, який випробовувався судом. Ухвалою від 02.04.2025 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача про забезпечення позву. 13.11.2025 року від представника Позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: Лист від 23.09.2025 року №05-05/357 Архівного відділу Бучанської районної державної (військової) адміністрації Київської області із копією Рішення Гореницької сільської ради від 16.09.2008 року №3/117 з усіма наявними додатками, яке було задоволено судом. Ухвалою від 23.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 24.02.2026 року. 24.02.2026 року до суду від представника позивача надійшов виступ у судових дебатах, згідно якого останній просив позов задовольнити повністю та розглянути справу в порядку письмового провадження. 24.02.2026 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явилися всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В 2024 році Відповідач звертався до суду із заявою про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність територіальної громади Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Заява залишена без розгляду у зв`язку із поданням Позивачем позову у даній справі. Спірне нерухоме майно має поштову адресу [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці 3222482000:06:003:0065, що має цільове призначення 02.12 земельні ділянки загального користування, які використовуються як внутрішньоквартальні проїзди, пішохідні зони. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/15/18 від 22.03.2018 року визнано протиправною бездіяльність Київської обласної державної адміністрації щодо невиконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 року за №604-р «Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України», в частині п.п.2, 3 щодо місць давніх поховань «Єврейський цвинтар», що знаходиться у селі Гнатівка Києво-Святошинського району Київської області. Зобов`язано Київську обласну державну адміністрацію виконати вимоги розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 року за №604-р «Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України», в частині п.п.2,3 щодо місць давніх поховань «Єврейський цвинтар», що знаходиться у селі Гнатівка Києво-Святошинського району Київської області. Щодо виконання зазначеного рішення суду Київська обласна військова адміністрація листом від 15.08.2024 року повідомила, що адміністрація неодноразово зверталась до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області щодо дослідження та подальшого утримання місць давніх поховань у с. Гнатівка. При цьому посилається на те, що відповідно до законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про поховання та похоронну справу» створення, утримання та захист кладовищ знаходиться у компетенції органів місцевого самоврядування. В свою чергу Відповідач надав обласній адміністрації лист, в якому зазначив, що не має можливості провести дослідження спеціалізованими підприємствами у зв`язку із відсутністю фінансування у бюджеті Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Дійсно, листом від 02.05.2024 року Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області повідомляється про неможливість проведення відповідних досліджень у зв`язку із введенням воєнного стану та відсутністю відповідного фінансування, яке б було передбачене місцевим бюджетом. Листом від 19.07.2023 року Департамент культури та туризму Київської обласної державної адміністрації повідомляє, що наприкінці ХІХ ст. в містечку Гнатівка мешкало 3698 євреїв, була одна єврейська молитовна школа і один молитовний будинок, на південній околиці містечка існувало єврейське кладовище, на якому ховали не тільки місцевих євреїв, а і мешканців навколишніх сіл (Білогородки, Гуровщини, Жорнівки, Княжичів, Романівки, Будаївки). Станом на сьогодні територія єврейського кладовища повністю спланована Надгробки за часів радянської влади та окупації 1941-1943 рр. були знищені, а самі поховання, скоріш за все, лишилися. За радянських часів на цій території багато років діяли колгоспні теплиці. Ця територія розташована на південь від дороги БілогородкаГорбовичі, за садибами місцевих мешканців, на першій надзаплавній терасі лівого берега р. Ірпінь. Також зазначає, що після настання незалежності України, представники «Представництва Американського Об`єднання Комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу» провели певну роботу по встановленню місця розташування та меж колишнього єврейського кладовища і встановили невеличку цегляну капличку на західній межі кладовища. Департамент культурної спадщини Міністерства культури та стратегічних комунікацій України листом від 07.10.2024 року повідомив, що іудейське кладовище в с. Гнатівка Київської області не занесене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, не перебуває на державному обліку відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини. Листом від 02.10.2024 року ДП «Адміністратор містобудівного кадастру на державному рівні» повідомило, що не має у своєму розпорядженні генерального плану с. Гнатівка. В матеріалах справи наявні копії карт 1931року, 1944 року, 1848 року та їхнє накладання на сучасні карти із позначенням місця розташування кладовища. Листом від 23.09.2025 року Архівний відділу Бучанської районної військової адміністрації Київської області надав належним чином завірену копію Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16.09.2008 року №3/117 «Про надання дозволу на внесення території давніх поховань єврейського кладовища до історико-культурної спадщини єврейської громади» з усіма наявними додатками. Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16.09.2008 року №3/117 рада вирішила клопотати перед «УКРНДІПРОЦИВІЛЬСІЛЬБУД» щодо внесення території давніх поховань єврейського кладовища в генеральний план села Гнатівка, як історико-культурну спадщину єврейської громади та запроектувати на даній території меморіальний парк. Отже, зібраними доказами підтверджується існування давнього іудейського кладовища на території села Гнатівка, а також підтверджується імовірне існування на цьому кладовищі могили [PERSON] . Посилання Відповідача на те, що кладовище не має офіційного статусу не приймаються до уваги, оскільки відповдіно до частини п`ятої статті 8, статей 23 та 24 Закону України «Про поховання та похоронну справу» відноситься саме до компетенції Відповідача та його виконавчого органу. В додатках до Рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16.09.2008 року №3/117, що надані архівною установою, міститься лист Головного рабина Києва та України та листи звернення адміністрації міста Нью-Сквира (США). При цьому в цих документах зазначено, що Позивач призначається представником для вирішення усіх питань стосовно утримання та будівництва каплички у селищі Гнатівка. Листом від 21.02.2022 року ТОВ «ВЕЖА» підтвердила, що в 1999 році здійснювала реконструкцію каплички (Охель), що знаходиться в селі Гнатівка Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області. Також зазначило про неможливість надання документів у зв`язку із тим, що строк зберігання первинних документів сплинув. Зазначається, що замовником реконструкції був [PERSON] . Відповідно до листа Головного Рабина України Якова Дов Блайха від 28.07.2024 року, останній зазначає, що [PERSON] з 1989 року присвятив себе відновленню та утриманню старих єврейських кладовищ у колишньому [PERSON] , зберігаючи ці важливі історичні об`єкти української та єврейської спадщини. У 1999 році за повною згодою місцевої влади Позивач побудував каплицю на місці могили рабина Мордехая в селі Гнатівка. Центр генеалогії Чорнобильської династії Тверських у листі від 07.08.2024 року зазначає, що заснований для збереження спадщини Династії Тверських Чорнобильських. Вказує, що задокументовано понад 50 000 нащадків великого рабина Менахема Нахума Тверського, рабина Чорнобиля (1730-1797). Вказує, що діючи від імені нащадків рабина [PERSON] звертався із проханням до пана [PERSON] побудувати каплицю на місці поховання видатного предка. Джек Спітцер листом від 20.09.2024 року підтверджує, що пожертвував у 1999 році Позивачу 50 000 доларів на будівництво і утримання каплиці. Таким чином наявність правового зв`язку між Позивачем та спірною [PERSON] підтверджується наданими документами. Відсутність у Позивача документів, що підтверджують здійснення ним будівництва намогильної споруди, саме по собі не може бути підставою для відмови в задоволені позовних вимог, оскільки позовні вимоги заявляються з посиланням на статтю 392 Цивільного кодексу України, яка передбачає пред`явлення саме прозову про визнання права власності у такій ситуації. Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», надалі Закон, намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих. Відповідно до частини п`ятої статті 25 Закону, на могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Відповідно до частини другої статті 29 Закону, власником намогильної споруди, склепу вважається особа, яка за власні кошти встановила цю споруду на могилі (місці родинного поховання). Отже, намогильна споруда може бути об`єктом цивільних прав та має спеціальне правове регулювання. Як вбачається з наявних матеріалів справи Позивач при споруджені намогильної споруди діяв від імені нащадків померлого, а споруда була споруджена за власні кошти, які були отримані ним у пожертву. Жодних доказів протилежного суду не надано. Відповідно до параграфу 1 Угоди між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про охорону і збереження культурної спадщини від 04.03.1994 року, кожна із Сторін вживатиме належних заходів для охорони і збереження культурної спадщини всіх національних, релігійних або етнічних груп (далі іменуються "Групами"), які проживають або проживали на її території і були такими жертвами Другої світової війни. Поняття "культурна спадщина", що стосується цілей цієї Угоди, означає культові споруди, історичні пам`ятки, пам`ятники, кладовища та меморіали загиблим, а також архівні матеріали, бібліотечні та музейні фонди, які мають до цього відношення. Параграфом 4 даної угоди встановлено, що у випадках, коли власті та зацікавлені організації заявляють, що групи не в змозі самі забезпечити належну охорону та збереження своєї культурної спадщини, кожна із Сторін вживатиме спеціальних заходів з метою забезпечення такої охорони та збереження її на своїй території, а також запрошуватиме до співробітництва іншу Сторону та її громадян там, де є потреба в допомозі з цією метою. При цьому Позивач є громадянином США, а тому дана Угода підлягає застосуванню до спірних відносин. Відповідно до вимог пунктів 2,3 Додаткових заходів щодо збереження місць поховань у населених пунктах України, затвердженим вищенаведеним розпорядженням Кабінету Міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міські держадміністрації, Держкомрелігій із залученням громадських організацій, у тому числі організацій національних меншин, доручено взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень через засоби масової інформації, а також взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень через засоби масової інформації. Як передбачено частиною першою статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року, з наступними змінами та доповненнями, до історичних об`єктів культурної спадщини належать - будинки, споруди, їх комплекси (ансамблі), окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, місця бойових дій, місця загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, у тому числі із залишками бойової техніки, озброєння, амуніції тощо, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів. Відповідно до ДБН В.2.2-9-99. Культові будинки та споруди різних конфесій. Посібник з проектування (56370), каплиці специфічні типи культових будинків малої місткості, в яких немає вівтаря. Поховальні каплиці влаштовуються над поховальними камерами і могилами у вигляді відкритих або закритих споруд (у вигляді склепу з аркасоліями) площею від 2 до 10 м2; надземна частина будівлі використовується для відспівування або літургії у поминальні дні. Як зазначає Верховний Суд у Постанові від 08 липня 2022 року у справі № 159/4851/15-ц, стаття 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11 березня 2013 року № 158, визначають, що тільки органи охорони культурної спадщини обласних, районних адміністрацій та виконкомів міських, селищних рад населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України, виконують функції замовника та укладають з цією метою контракти на виявлення, дослідження об`єктів культурної спадщини з метою визначення наявності та культурної цінності об`єкта культурної спадщини, а також одержання нової інформації про ці об`єкти. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до історичних об`єктів культурної спадщини належать окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 липня 1998 року № 604-р «Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України» зобов`язано, зокрема, обласні державні адміністрації із залученням громадських організацій, у тому числі організацій національних меншин впродовж 1998-1999 років взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень в засобах масової інформації; провести роботу з вивчення стану закритих кладовищ, у тому числі кладовищ національних меншин та місць масового розстрілу населення, продовжувати здійснювати заходи щодо облаштування цих місць, їх утримання та збереження; не допускати проведення будівельних робіт у місцях, де залишились сліди давніх поховань, та на території закритих кладовищ. Статтями 1, 4-6 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Україною 09 грудня 1997 року, передбачено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Сторони зобов`язуються гарантувати особам, які належать до національних меншин, право рівності перед законом та право на рівний правовий захист. У цьому зв`язку будь-яка дискримінація на підставі приналежності до національної меншини забороняється. Сторони зобов`язуються вжити, у разі необхідності, належних заходів з метою досягнення у всіх сферах економічного, соціального, політичного та культурного життя повної та справжньої рівності між особами, які належать до національної меншини, та особами, які належать до більшості населення. У цьому зв`язку, вони належним чином враховують конкретне становище осіб, які належать до національних меншин. Сторони зобов`язуються створити необхідні умови для того, щоб особи, які належать до національних меншин, мали можливість зберігати та розвивати свою культуру, зберігати основні елементи своєї самобутності, зокрема релігію, мову, традиції та культурну спадщину. Без шкоди для заходів, що вживаються згідно з їх загальною політикою інтеграції, Сторони утримуються від політики та практики асиміляції осіб, які належать до національних меншин, проти їхньої волі і захищають цих осіб від будь-яких дій, спрямованих на таку асиміляцію. Сторони заохочують атмосферу терпимості та міжкультурного діалогу і вживають ефективних заходів для поглиблення взаємної поваги, взаєморозуміння та співробітництва між усіма особами, що проживають в межах їхньої території, незалежно від їхньої етнічної, культурної, мовної або релігійної самобутності, зокрема в галузях освіти, культури та засобів масової інформації. Сторони зобов`язуються вживати належних заходів для захисту осіб, які можуть стати об`єктами погроз або актів дискримінації, ворожого ставлення чи насильства на підставі їхньої етнічної, культурної, мовної або релігійної самобутності. У Постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 159/4851/15-ц Верховний Суд вважав помилковим висновок, що об`єкт культурної спадщини набуває такого статусу лише після внесення його до Реєстру об`єктів культурної спадщини. Натомість дійшов висновку, що облік об`єктів культурної спадщини включає: виявлення, обстеження, дослідження, фотофіксацію об`єктів культурної спадщини, підготовку графічних матеріалів (у разі необхідності) та визначення предмета охорони культурної спадщини, складання переліків об`єктів культурної спадщини та облікової документації на ці об`єкти, підготовку подання Міністерству культури України та Кабінету Міністрів України для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Таким чином, щоб нововиявлений об`єкт культурної спадщини набув такого правового статусу, необхідно в тому числі дотримання вимог Закону України «Про охорону археологічної спадщини». Отже, дії Відповідача з врегулювання відносин з права власності шляхом подання заяви про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність територіальної громади не відповідають вимогам законодавства про поховальну справу та охорону культурної спадщини, оскільки Відповідачем не виконано вимог законодавства щодо встановлення меж кладовища та надання кладовищу відповідного статусу, зокрема, утворенням відповідного комунального підприємства, як це передбачено законодавством. Суд погоджується, що в такій ситуації ефективним способом захисту прав Позивача є визнання права власності на намогильну споруду, що відповідає положенням частини другої статті 28 та частини другої статті 29 Закону України «Про поховання та похоронну справу». Спірне нерухоме майно перебуває на земельній ділянці комунальної власності, що відповідає вимогам частини першої статті 28 Закону України «Про поховання та похоронну справу». Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного, статей 2, 25, 28, 29 Закону України «Про поховання та похоронну справу», частини першої статті 2, статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», статті 392 Цивільного кодексу України, Угоди між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про охорону і збереження культурної спадщини від 04.03.1994 року, статей 1, 46 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Україною 09 грудня 1997 року,

Outcome: approved