Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

Представник позивача адвокат Альховська І.Б. звернулася до суду з позовною заявою в якій просила стягнути з [PERSON] , після реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище на [PERSON] , на користь АТ «СЕНС БАНК», до зміни найменування АТ «Альфа Банк», заборгованість за кредитним договором №631525863 від 27.11.2020, у розмірі 171505,78 грн., з яких 106 710,33 грн прострочене тіло кредиту, 64 795,45 грн відсотки за користування кредитом та суму сплаченого судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що 27.11.2020 [PERSON] уклала з АТ «Альфа Банк», угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №631525863. Відповідно до умов Кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов Договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість за Кредитним договором, яка станом на 14.04.2025 становить 171505,78 грн. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Долучений банком до позову розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором станом на 14.04.2025, адже містить детальний опис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), а також включає суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу позичальника направлено Досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дана вимога залишена відповідачем без реагування. Ухвалою суду від 04.08.2025 прийнято позовну заяву та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Яреськом Т.В. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість у загальному розмірі 113549,45 грн., що складається із 57370,95 грн. заборгованості за тілом кредиту; 56178,50 грн. заборгованості за процентами. В іншій частині позовних вимог відмовити. Стягнути з АТ «СЕНС БАНК» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000, 00 грн. В обґрунтування заперечень зазначено, що 27.11.2020 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено Договір кредитної лінії №631525863, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти на власні потреби у вигляді відновлювальної кредитної лінії з нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 39,99% річних, та зобов`язалася повернути наданий Кредит, сплатити плату за Кредит (проценти та комісії), а також виконати інші зобов`язання у порядку встановленому Кредитним договором. Разом з цим, представником відповідача зазначено, що банком неправомірно нараховувались та стягувались з відповідача грошові кошти, що складаються з комісії за розрахунково-касове обслуговування, процентів. Вважає, що вказані кошти підлягають відніманню з нарахованої банком заборгованості. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено що 27.11.2020 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено Договір кредитної лінії №631525863, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти на власні потреби у вигляді відновлювальної кредитної лінії з нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 39,99% річних, та зобов`язалася повернути наданий Кредит, сплатити плату за Кредит (проценти та комісії) а також виконати інші зобов`язання у порядку встановленому Кредитним договором. 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 29.05.2021 року Серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) позичальник [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Взяті на себе зобов`язання за договором від 27.11.2020 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши позичальнику кредитні ресурси, однак в порушення зазначених умов договору [PERSON] зобов`язання за договором належним чином не виконала. [PERSON] отримувала кредитні кошти, користувалася ними та протягом тривалого періоду часу частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, які надано банком до суду. Відповідач визнає факт укладення Кредитного договору та наявність перед Позивачем певних зобов`язань, однак, не погоджується з розміром заборгованості, який наведено у наданому позивачем розрахунку. Розрахунок заборгованості не відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства з наступних підстав. Щодо нарахування платежів за розрахунково-касове обслуговування картки, суд зазначає, що однією зі складових заборгованості, яка відображена позивачем в його розрахунку та виписці є комісія за розрахунково-касове обслуговування. Відповідно до частини 1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакція яка була чинною на час укладання договору), після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (тобто, після 10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19, де зазначено, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Висновок про нікчемність положень кредитного договору, якими встановлена плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту, з посиланням на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19, викладено у постановах Верховного Суду від 17.08.2022 року у справі № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) та від 31.08.2022 року у справі № 465/3228/19 (провадження 61-7553ск21). Дана практика Верховного Суду є сталою. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15, від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч.3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»). Тому, банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату за обслуговування, встановленому у договорі, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Враховуючи те, що відповідачу нараховувалась та стягувалась щомісячна плата за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, умови угоди в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту, є нікчемними в силу закону, а отже, не підлягають визнанню недійсними судом. Враховуючи, що, як видно з розрахунку, наданого позивачем, такі платежі носили щомісячний характер, хоча відповідач не зверталася до банку про надання певного виду послуг, і розмір їх є в сукупності досить значним, такі платежі є покладенням на позичальника значного фінансового тягаря, який не є виправданим та є безпідставним. Верховний Суд у постанові від 08.02.2023 року у справі №168/349/20 (провадження №61-2223ск21), оцінюючи зміст оспорюваної умови Акцепту АТ «АЛЬФА-БАНК» (АТ «СЕНС БАНК») пропозиції на укладення угоди про надання кредиту, якою передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та зміст наведених положень Договору, якими визначено, у чому полягає послуга банку по обслуговуванню кредиту, дійшов висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним пунктом 2.21 Договору про надання позичальнику не частіше одного разу на місяць безоплатно інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати, та зобов`язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними. Також у цій постанові Верховний Суд вказав, що наведене дає підстави для висновку, що оспорювані положення кредитного договору, якими передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним. Нікчемність означає, що такі положення є недійсними незалежно від їх оспорювання у суді та не можуть бути застосовані. Тому включення комісії за розрахунково-касове обслуговування до розрахунку заборгованості є безпідставним та протиправним, а вимога Позивача у цій частині такою, що не підлягає задоволенню. З приводу розміру процентів за користування кредитом, суд зазначає наступне. Чоловік відповідачки [PERSON] (факт шлюбу підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 29.05.2021 року Серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків)) є діючим військовослужбовцем, що прийнятий на військову службу під час особливого періоду. Відповідно до копії військового квитка Серії [NUMBER] , виданого [INFO] 19.08.2024, 24.08.2024 [PERSON] наказом № 239, Начальника штабу ВЧ [NUMBER] , зарахований до списків особового складу ВЧ [NUMBER] на посаду курсанта. 30.09.2024 наказом №278 тво начальника штабу ВЧ [NUMBER] , [PERSON] , переведено у ВЧ [NUMBER] на посаду «навідника». 08.06.2025 наказом №198, [PERSON] переведено у ВЧ [NUMBER] та призначено на посаду «Стрільця». Відповідно до ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Отже, особа, що призначена на посаду курсанта, з дня призначення на посаду курсанта має статус військовослужбовця. Це підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року справа №642/548/21. Разом з тим, у листі Міністерства оборони України від 09 жовтня 2020 року № 321/6192 наведено перелік документів, що підтверджують статус військовослужбовця, серед яких є довідка Форми № 5. Будь який інший документ, який підтверджував би проходження служби в особливий період у Збройних Силах України, не передбачений нормативними документами. Крім того, зазначено, що військовослужбовцями є курсанти та слухачі вищих військових навчальних закладів Збройних Сил України. У листі Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142 зазначено, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем у особливий період, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних, є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки». Зі змісту Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 вбачається, що упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними доказами перебування військовослужбовця на військовій службі є: військовий квиток, накази командира військової частини, тощо, що містять інформацію про те, що військовослужбовець перебуває на військовій службі. З моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення ЗСУ та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан». Національний банк 14 лютого 2020 року надіслав банкам додаткове роз`яснення щодо виконання ними вимог законодавства України, а саме не нараховування процентів, штрафів та пені за кредитами для професійних військових та контрактників із початку особливого періоду (із 18 березня 2014 року), а для мобілізованих військових - із дати їх мобілізації. Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII), відповідно до статті 1 якого: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-ХІІ) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновків, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Такої ж позиції дотримувалось і Міністерство оборони України, про що свідчить лист від 01 жовтня 2015 року №322/2/8417, в якому зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України. 11.04.2024 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» було внесено зміни до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до цих змін, право на пільгу щодо звільнення від нарахування процентів, штрафів та пені за кредитними зобов`язаннями поширено не лише на самих військовослужбовців, але й на їхніх дружин (чоловіків). Таким чином, на відповідача поширюються пільги, встановлені ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не нараховуються проценти за користування кредитом. Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.» Отже, з огляду на те, що відповідач є дружиною військовослужбовця, то відповідно до положень ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», проценти за користування кредитом на період перебування її чоловіка на військовій службі, а саме: з 24.08.2024 їй нараховуватися не повинні. Щодо реального розміру заборгованості Відповідачки за Кредитним договором, суд зазначає наступне. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачка сплатила на рахунок для погашення кредитної заборгованості кошти у загальному розмірі 101028,46 грн. Проте зазначені кошти були розподілені банком на погашення щомісячних комісій за розрахунково-касове обслуговування (РКО), а також на сплату процентів за користування кредитом. Разом з тим, вище судом зазначалося про нікчемність умов кредитного договору про нарахування та стягнення щомісячної комісії за РКО (з урахуванням вимог ст. 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», а також сталої практики Верховного Суду); неправомірність нарахування процентів за користування кредитом з 24.08.2024, у зв`язку з поширенням на відповідачку пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, усі кошти, які фактично сплачені Відповідачкою і були зараховані банком на погашення незаконних комісій, неправомірно нарахованих процентів, підлягають перерозподілу на погашення тіла кредиту та процентів, нарахованих до 24.08.2024 року. Відповідно до ст. 536 ЦК України, виконання грошового зобов`язання перед кредитором здійснюється у порядку черговості, визначеному законом або договором. Водночас положення договору не можуть суперечити імперативним нормам законодавства, зокрема положенням Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, кошти, сплачені відповідачкою, мають бути зараховані виключно на ті зобов`язання, які є правомірними. З метою підтвердження фактичного обсягу заборгованості, представником відповідачки до відзиву додано розрахунок заборгованості, з яким погоджується і суд. Так, реальна сума заборгованості відповідача за Кредитним договором складає - 113549,45 грн, що включає в себе: заборгованість за тілом кредиту - 57370,95 грн; - заборгованість за процентами - 56178,50 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконує, а тому позовні вимоги про стягнення з неї на користь АТ «СЕНС-БАНК» заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, на суму 113549,45 грн. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подання позовної заяви АТ «СЕНС-БАНК» сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Згідно ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу адвоката. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та частин 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, дослідивши відзив на позовну заяву з доданими до нього матеріалами, докази надані на підтвердження понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу, вважає, що судові витрати в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Представництво інтересів відповідача здійснював адвокат Яресько Тарас Віталійович на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 10.08.25 року №25120. Відповідно до п.3.1 Договору розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього Договору правничу (правову) допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін. 12.08.2025 між відповідачем та адвокатом Яреськом Т.В. було укладено Додаток №1 до даного Договору. Відповідно до п.1 Додатку №1 до Договору: даний Додаток визначає порядок оплати правничої (правової) допомоги адвокату за: представництво та захист інтересів клієнта в справі №644/6773/25, що полягає в ознайомленні з матеріалами справи, формуванні правової позиції, написанні заяв по суті, заяв та клопотань (за необхідності), створенні контр-розрахунків та інш. Відповідно до п.2 Додатку №1 до Договору: вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксований гонорар у сумі 20000,00 грн. При цьому, відповідно до п.2.1 Додатку №1 до Договору: за домовленості сторін до зазначеної в п.2 даного Додатку суми фіксованого гонорару не входить вартість участі адвоката в судових засідань в режимі ВКЗ, що складає 1000,00 грн. за кожне судове засідання, що сплачується окремо в порядку, узгодженому сторонами щодо сплати Гонорару. Пунктами 7.1-7.3 Додатку №1 до Договору встановлено, що правова допомога вважаються наданою після підписання сторонами Акту приймання-передачі послуг, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності). Адвокат надає клієнту Акт приймання-передачі послуг, в якому зазначається детальний зміст наданої правової допомоги (за необхідності), розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов Договору, додаткові витрати, які були понесені Адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце). Клієнт зобов`язаний протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання Акту приймання-передачі послуг підписати його або протягом вказаного строку надати письмове заперечення, в якому обґрунтувати причину відмови від приймання наданої правової допомоги та підписання відповідного акту. 12.08.2025 відповідачем були сплачені кошти у розмірі 20000,00 грн. шляхом авансування, про що відповідач отримав від адвоката Яреська Т.В. розрахункову квитанцію №12/08/25 від 12.08.2025 року, як це передбачено п.7.5 Додатку №1 до Договору. 25.08.25 року адвокат Яресько Т.В. та відповідач підписали Акт приймання-передачі послуг №1 від 25.08.25, тим самим підтвердили, що послуги адвокатом Яреськом Т.В. були надані в повному обсязі. Суд, при вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, враховує те, що провадження по цивільній справі відкрито в спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, представник позивача - адвокат Яресько Т.В. не приймав безпосередню участь в судовому засіданні, вказана цивільна справа не є дуже складною, а заявлені витрати на правову допомогу на загальну суму 20000,00 грн. є очевидно не співмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, також враховує і розмір задоволених позовних вимог та вважає що розмір витрат на правничу допомогу є явно завищеним. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи,

Outcome: partial