Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Адвокат Шеховцова О.І. в інтересах [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, в обґрунтування якої вказала, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території у місті Маріуполі. Факт смерті [PERSON] та обставини її настання підтверджуються медичним свідоцтвом про смерть серії 21, № [NUMBER] , виданим 13.01.2026, та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 14.01.2026 року Маріупольським міським відділом записів актів цивільного стану управління ЗАЦС ДНР, на території тимчасово непідконтрольній державі Україна, що є недійсним і не створює правових наслідків. Факт смерті та поховання [PERSON] підтверджується роздруківками фото з місця її поховання. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для отримання свідоцтва про її смерть державного зразка, згідно з вимогами чинного законодавства України. Водночас, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту смерті особи, яка померла на тимчасово окупованій території окрім як шляхом звернення до суду із відповідною заявою у порядку, передбаченому ч.1 ст.317 ЦПК України. 05.03.2026 ухвалою суду було відкрио провадження та замінено заінтересовану особу на відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у якості заінтересованої особи. Заявник [PERSON] та його представник адвокат Шеховцова О.І. в судове засідання не з`явились, від представника надійшла заява з проханням проводити судові засідання без їхньої участі. Заінтересована особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання свого представника не направив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши докази у справі, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначені в ст. 317 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 14.05.1992 року відділом ЗАГС Іллічівського райвиконкому м. Маріуполя, актовий запис №835 від 21.06.1979 (а.с.17). Згідно з витягом з реєстру Маріупольської територіальної громади від 07.02.2026 року № 2026/002004370, заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Також, відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру щодо [PERSON] №2424739 від 05.03.2026 року встановлено, що адресою місця реєстрації [PERSON] є також [ADDRESS] , з 31.08.2013 (а.с.25). Як вбачається з наданої заявником копії остаточного медичного свідоцтва про смерть серії 21 № 201115146 від 13.01.2026 року, виданого державним бюджетним закладом донецької народної республіки медичне бюро судово-медичної експертизи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , померла [INFO] у м. Маріуполі, Донецької області, причина смерті - набряк мозку, інфаркт мозку, спричинений неуточненою закупоркою або стенозом мозкових артерій (а.с.14-15). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 14.01.2026 року Маріупольським міським відділом записів актів цивільного стану управління ЗАЦС ДНР, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , у місті Маріуполь. Факт смерті та поховання [PERSON] підтверджується роздруківкою фото з місця її поховання, де на хресті міститься табличка із написом « [PERSON] [INFO] -[INFO]». Заявник [PERSON] у свої заяві зазначив, що до органу державної реєстрації актів цивільного стану в межах території підконтрольній владі України для отримання письмової відмови не звертався, обґрунтовуючи це листом-роз`ясненням Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 № 985/0/208-21 щодо скасування вимоги отримання відмови від органів державної реєстрації актів цивільного стану. На цей час заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть [PERSON] встановленого зразка, оскільки вищезазначені документи, що підтверджують її смерть на території України не визнаються та не приймаються державними органами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Стаття 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» містить поняття тимчасово окупованої території України, до якої відноситься у тому числі й сухопутна територія міста Маріуполя. Згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» м. Маріуполь, де померла мати заявника [PERSON] з 20.05.2022 року є тимчасово окупованою територією України, діяльність державних органів влади України, в тому числі органів (установ) державної реєстрації актів цивільного стану України припинена та фактично не здійснюється. За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Проте, оцінюючи надані заявником документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для здійснення реєстрації смерті матері та отримання свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищезазначені норми права, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви та вважає за можливе встановити факт смерті [PERSON] . Згідно з ч. 5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. З урахуванням вимог вищевказаної статті судом копію цього рішення на виконання буде надіслано до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Пунктом 8 частини 1 статті 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. З урахуванням вказаних вимог діючого законодавства, суд допускає негайне виконання цього судового рішення.

Outcome: approved