Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

31.12.2025 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Товариства з Обмеженою Відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що він набув права вимоги до відповідача, шляхом укладення договору факторингу. За наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1057-6939 від 22.02.2022 р., в розмірі 50820,00 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 7 000,00 гривень; заборгованість за нарахованими відсотками 43820,00 гривень та судові витрати. Ухвалою суду від 16.01.2026 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. На офіційну адресу відповідача, направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, яку відповідач отримав 17.02.2026. 27.02.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити, у зв`язку з тим, що матеріали позовної заяви не містять доказів отримання кредитних коштів. Крім того факт укладення кредитного договору не підтверджено належними документами, так як кредитний договір не містить реквізитів кредитної картки. 16.03.2026 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому зазначені спростування доводів позивача. Зокрема зазначив, що стороною відповідача документи, що складають Договір про відкриття кредитної лінії №1057-6939 від 22.02.2022 р. підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора "A346", який надсилався у смс-повідомлені на номер, вказаний останнім, як фінансовий +380630586836. Довідка ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та про перерахування суми кредиту №1057-6939 від 22.02.2022 року та Лист ТОВ "ФК "Контрактовий дім", які містяться в матеріалах справи, є належними доказами, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Відтак, перерахування коштів відповідачу за кредитним договором не безпосередньо з банківського рахунку кредитора на банківських рахунок позичальника, а з використанням стороннього платіжного сервісу(еквайрингу "EasyPay") не свідчить про те, що зобов`язання за кредитним договором не було виконано кредитором. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини. 22.02.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачкою в електронній формі, згідно ЗУ «Про електронну комерцію», було укладено договір про відкриття кредитної лінії №1057-6939, за яким первісний кредитор надав відповідачці у тимчасове платне користування грошові кошти, в розмірі 7000,00 грн., строком на 300 днів, тобто до 19.12.2022 року, із заявленим строком кредитування 21 день, зі сплатою за користування кредитом: стандартної процентної ставки 3% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку дії договору, за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою та пільговою ставкою; пільговою процентною ставкою 2%. Вказаний договір підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором "A346" та має реквізити особистого платіжного засобу відповідача [NUMBER] (а.с.16-17). Також відповідачкою було підписано правила відкриття кредитної лінії та паспорт споживчого кредиту, де сторонами детально визначено умови кредитування, що зазначені в договорі. Вказані правила та паспорт також підписано одноразовим ідентифікатором А346 (а.с.17-19). ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» умови договору виконано та перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 7000,00 грн. на картку № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та листом ТОВ «ФК «Контрактовий дім» № 7/9970 від 28.04.2025 р. (а.с. 9, 15). Доказів того, що банківська картка з відповідним номером [NUMBER] не належить відповідачу, матеріали справи не містять та відповідачем не спростовано. Отже, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 7000,00 грн. 28.12.2024 р. між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» був укладений договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення прав вимоги, грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором (а.с. 20-22). Відповідно до Реєстру боржників № 1 від 26.12.2024 р. до Договору факторингу № УКФ-2612202-2 від 28.12.2024 ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1057-6939 від 22.02.2022 р. на загальну суму заборгованості 50 820 грн., з яких: заборгованість за кредитом 7 000,00 гривень; заборгованість за нарахованими відсотками 43820,00 гривень (а.с. 23). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачці, станом на 26 грудня 2024 року, нараховано заборгованість за вказаним кредитним договором, у розмірі 50 820 грн., з яких: заборгованість за кредитом 7 000,00 гривень; заборгованість за нарахованими відсотками 43820,00 гривень (а.с.24-36). Суму заборгованості перед позивачем відповідачка в добровільному порядку не сплачує. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов`язального права по кредитному договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачкою зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості, розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовано. Доводи відповідача про те, що матеріали позовної заяви не містять доказів отримання кредитних коштів, а кредитний договір не містить реквізитів кредитної картки, що на думку відповідача свідчить про не укладення договору, повністю спростовуються вище дослідженими доказами. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка порушила умови кредитного договору та не розрахувалася за отримані грошові кошти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, в розмірі 7000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас суд не погоджується з розміром заборгованості за відсотками з огляду на наступне. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування процентів здійснювалося з 22.02.2022 по 18.12.2022 за середньою ставкою 2,09 % в день, кількість днів, за які здійснювалося нарахування - 300. Частинами 1 та 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено судом, розмір тіла кредиту, який наданий позичальнику позикодавцем становить 7000,00 грн. В той же час, розмір нарахованих процентів за умовами договору, - 43820 грн більше ніж у 6 разів перевищує розмір тіла кредиту. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 виснував, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. При визначенні розміру відсотків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги встановлену ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальну денну процентну ставку у розмірі 1 %. Таким чином, розмір процентів, що підлягав сплаті відповідачем за кожен день користування кредитом, не міг перевищувати 70,00 грн. (7000,00 грн : 100). Розмір заборгованості з урахуванням цих вимог за процентами складає 21000 грн. (70,00 грн х 300 днів). Тому, позовні вимоги про стягнення процентів підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 28000 грн, що складається з заборгованості за кредитом на суму 7000,00 грн, заборгованості за процентами на суму 21000 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку обов`язок по відшкодуванню позивачу витрат на оплату судового збору, в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: partial