Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 307961,85 грн та компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 203459,22 грн, а також стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 02 листопада 2000 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем? зокрема, з 02 липня 2018 року її було переведено на посаду заступника директора з медичної роботи та 03 лютого 2022 року звільнена за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівниківПри звільненні відповідач не виплатив їй заборгованість із заробітної плати, у зв`язку із чим комісією по трудових спорах було видано посвідчення № 132 від 30 червня 2021 року на примусове стягнення з підприємства на її користь заборгованості із заробітної плати за 2020-2021 роки у сумі 111712,17 грн, посвідчення № 105 від 09 листопада 2021 року на примусове стягнення з підприємства на її користь заборгованості із заробітної плати за червень-жовтень 2021 року у повному обсязі 98881,73 грн та посвідчення № 117 від 03 травня 2022 рокуна примусове стягнення з підприємства на її користь заборгованості із заробітної плати за листопад-грудень 2021 року, січень-лютий 2022 року у повному обсязі в розмірі 85406,38 грн. На підставі вищевказаних посвідчень було видано виконавчі листи та відкрито виконавчі провадження. 27 листопада 2025 року та 28 листопада 2025 року вказана заборгованість була погашена. Оскільки при звільненні відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з ним на підставі статті 117 КЗпП України та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», просить позов задовольнити. 29 січня 2026 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі відкрито провадження, вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. 25 лютого 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить застосувати до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принцип співмірності та відповідно зменшити вказану суму, в частині компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати вказав на неправильний розрахунок суми, здійснений позивачем, та зазначив, що така сума становить 198712,54 грн. Окрім того зазначає, що вказані суми підлягають оподаткуванню /а.с.83-85/. 03 березня 2026 року представник позивачки подав відповідь на відзив, у якому просив позов задовольнити повністю, додатково зазначив, що жодних підстав для зменшення суми середнього заробітку немає, оскільки відповідач впродовж майже 4 років не виплачував коштів, не пропонував позивачу графіку реструктуризації боргу, не звертався із пропозиціями врегулювання спору, не вчиняв дій, спрямованих на мінімізацію негативних наслідків власного порушення /а.с.91-95/. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило, тому відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] з 02 листопада 2000 року перебувала у трудових відносинах з Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування? зокрема, з 02 липня 2018 року позивачка була переведена на посаду заступника директора з медичної роботи та 03 лютого 2022 року звільнена за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, що підтверджується трудовою книжкою [NUMBER] /а.с.49,50/. Згідно з довідкою про заборгованість № 56 від 15 лютого 2022 року Львівське казенне експериментальне підприємство засобів пересування і протезування заборгувало [PERSON] заробітну плату у сумі 295999,28 грн за період роботи з березня 2020 року по лютий 2022 року /а.с.55/. Посвідченням № 132 від 30 червня 2021 року на примусове виконання рішення Комісії по трудових спорах Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування стягнуто з підприємства на користь позивача заборгованість із заробітної плати за 2020-2021 роки у повному розмірі 111712,17 грн /а.с.58/. Посвідченням № 105 від 09 листопада 2021 року на примусове виконання рішення Комісії по трудових спорах Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування з підприємства на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати за червень-жовтень 2021 року у повному розмірі 98881,73 грн /а.с.59/. Посвідченням № 117 від 03 травня 2022 року на примусове виконання рішення Комісії по трудових спорах Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування з підприємства на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати за листопад-грудень 2021 року, січень-лютий 2022 року у повному розмірі 85406,38 грн /а.с.60/. Постановами Залізничного ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління юстиції від 17 вересня 2021 року, 16 листопада 2021 та від 24 травня 2022 року відкрито виконавчі провадження ВП № 66873894, ВП № 67543032 та ВП № 69072187 /а.с. 61,63,65/. Ухвалою Львівської міської ради № 2885 від 02 березня 2023 року «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність Львівської міської територіальної громади цілісного майнового комплексу» надано згоду на прийняття з державної власності у комунальну власність Львівської міської територіальної громади цілісного майнового комплексу Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, у тому числі нерухоме майно, після його реорганізації шляхом перетворення у державне комерційне підприємство «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування». Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2025 року № 378-р «Про передачу цілісного майнового комплексу державного комерційного підприємства «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування» у власність Львівської міської територіальної громади» вирішено передати цілісний майновий комплекс державного комерційного підприємства «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування» (код згідно з ЄДРПОУ 03187714), що розміщений на земельних ділянках площею 0,1512 гектара, 0,1914 гектара, 0,5548 гектара, 0,56 гектара, 1,6715 гектара (кадастрові номери 4610136300:06:020:0132, 2610100000:08:003:0063, 2110400000:01:006:0649, 0710100000:33:015:0128 і 4610136300:06:020:0131), у власність Львівської міської територіальної громади. Ухвалою Львівської міської ради № 6355 від 12.06.2025 «Про реорганізацію ДКП «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування» вирішено припинити державне комерційне підприємство «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування» (код ЄДРПОУ 03187714) шляхом перетворення у комунальне підприємство «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування». З виписки по особовому рахунку [PERSON] убачається, що 27 листопада 2025 року та 28 листопада 2025 позивачу трьома платежами зараховано кошти від комерційного підприємства «Львівське експериментальне підприємство засобів пересування і протезування» у сумі 111712,17 грн, 98881,73 грн та 85406,38 грн відповідно. З постанов Залізничного ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 04 грудня 2025 року та від 05 грудня 2025 року вбачається, що ВП № 66873894, ВП № 67543032 та ВП № 69072187 закінчені у зв`язку із повним виконанням виконавчих документів /а.с. 62,64,66/. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України у редакції, чинній на час звільнення позивача, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Також станом на час звільнення позивача діяли положення ст. 117 КЗпП України, відповідно до яких в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас, Законом № 2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022 року, внесено зміни у статтю 117 КЗпП України та викладено у редакції, згідно із якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25) вказано, що проаналізувавши наведені норми трудового законодавства та рішення Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями. Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 02 серпня 2021 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 03 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців (п. 44, 45). За наведеного, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного розрахунку за період з 04 лютого 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності), що складає 241 робочих днів. У абзаці 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із довідкою про доходи [PERSON] № 56, виданою 15 лютого 2022 року Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування, 2 останніми календарними місяцями роботи позивача були за грудень 2021 року та січень 2022 року, впродовж яких йому нараховано: за грудень 2021 року 27921,28 грн, а за січень 2022 року 24470,46 грн, а всього відпрацьовано у цей час 41 календарний день. Отже середньоденна заробітна плата позивача становить 1277,85 грн (27921,28 грн + 24470,46 грн) : 41 календарні дні). Отже, позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вищезазначений період у розмірі 307961,85 грн (1277,85 грн х 241 робочих дні). Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) вказала, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців (п.105, 106). З огляду на наведене, взявши до уваги висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вищезазначені зміни в трудовому законодавстві, врахувавши розмір заборгованості зі заробітної плати на суму 295999,28 грн, принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що відповідач є комунальним підприємством, яке спеціалізується на виготовлені інвалідних колясок, що свідчить про актуальність та пріоритетність його діяльності, як у воєнний час, так і після завершення війни, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку в сумі 100000,00 грн, що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які понесла позивачка через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Щодо вимоги про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплат, то суд прийшов до наступних висновків. Так, положенням статті 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159. У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно зі статтею 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001. Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). У пункті 2.2 Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. У рішенні Верховного Суду від 11 квітня 2025 року при розгляді зразкової справи № 280/8933/24 /адміністративне провадження № Пз/990/14/24/ для запровадження сталої судової практики вказано, що виплата компенсації не обумовлюється зверненням із відповідною заявою, натомість обов`язок щодо її виплати виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів. У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, а також у постановах Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 зауважено, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Також, у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі № 243/5135/16-ц (провадження № 61-5396св18) Верховний Суд зазначив, що виходячи із зазначеного, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення. Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 18 липня 2023 року у справі № 200/10663/21 та від 18 грудня 2024 року у справі № 755/15005/23 (провадження № 61-5716св24). Також Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував на необхідності стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати саме по час ліквідації заборгованості, не залежно від того, чи був звільнений працівник чи ні. Зокрема, у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 243/5135/16-ц (провадження № 61-5396св18), що суд першої інстанції виходив з того, що проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати після звільнення позивача та припинення трудових відносин законодавством не передбачено, а порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб у порядку, встановленому статтею 117 КЗпП України. При цьому апеляційний суд зазначив, що має місце порушення встановлених строків виплати заробітної плати при звільненні, а також про те, що робітнику надається право на компенсацію, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», яка вже була закладена в заробітну плату, стягнуту судовим наказом у 2010 році. Позивач звернулася до суду через шість років, а право на компенсацію, що входить у структуру заробітної плати підлягає захисту в інший спосіб. Зазначені висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на законі, оскільки Законом та Порядком передбачено, що компенсація втрати частини заробітної плати проводиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток, до ліквідації заборгованості із заробітної плати. Аналогічний висновок викладено і в постановах Верховного Суду від 18.12.2024 року у справі № 755/15005/23 (провадження № 61-5716 св24) та від 10.02.2026 року у справі № 466/10593/19 (провадження 61-9330св24). Отже, оскільки основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії), а кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер, то позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати заробітної плати за період з часу виникнення заборгованості та по 27 листопада 2025 року та 28 листопада 2022 року відповідно. Статтею 3 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). У пункті 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Так, з довідки про заборгованість № 60 від 15.02.2022 року (а.с. 34), виданої Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування, вбачається, що у період з березня 2000 року по лютий 2022 року перед [PERSON] виникнула заборгованість по заробітній платі на загальну суму 295999,28 грн, зокрема: березень 2000 року 15962,78 грн, квітень 2020 року 2528,80 грн, травень 2020 року 17817,93 грн, червень 2020 року 17817,93 грн, липень 2020 року 16817,93 грн, квітень 2021року 20726,51 грн, травень 2021 року 20040,29 грн, червень 2021 року 20195,09 грн, липень 2021 року 19890,97 грн, серпень 2021 року 19013,73 грн, вересень 2021 року 19890,97 грн, жовтень 2021 року 19890,97 грн, листопад 2021 року 20407,59 грн, грудень 2021 року 27505,49 грн, січень 2022 року 3783,81 грн, лютий 2022 рік 33708,49 грн. Також індекси інфляції в Україні складали: квітень 2020 року- 100,80; травень 2020 року -100,3; червень 2020 року 100,20; липень 2020 - 99,4; серпень 2020 року 99,8; вересень 2020 року 100,5; жовтень 2020 року 101,0; листопад 2020 року 101,3; грудень 2020 року - 100,9; січень 2021 року - 101,3; лютий 2021 року- 101,0; березень 2021 року -101,7; квітень 2021 року 100,7, травень 2021 року 101,3, червень 2021 року 100,2, липень 2021 року 100,1, серпень 2021 року 99,8, вересень 2021 року - 101,2, жовтень 2021 року 100,9, листопад 2021 року-100,8; грудень 2021 року 100,6, січень 2022 року - 101,3; лютий 2022 року- 101,6; березень 2022 року - 104,5; квітень 2022 року 103,1, травень 2022 року 102,7, червень 2022 року 103,1, липень 2022 року 100,7, серпень 2022 року 101,1; вересень 2022 року - 101,9; жовтень 2022 року 102,5, листопад 2022 року-100,7; грудень 2022 року - 100,7; січень 2023 року - 100,8; лютий 2023 року- 100,7; березень 2023 року - 101,5; квітень 2023 року 100,2, травень 2023 року 100,5; червень 2023 року 100,8; липень 2023 року 99,4; серпень 2023 року 98,6; вересень 2023 року - 100,5; жовтень 2023 року 100,8, листопад 2023 року- 100,5; грудень 2023 року - 100,7; січень 2024 року - 100,4; лютий 2024 року- 100,3; березень 2024 року - 100,5; квітень 2024 року 100,2, травень 2024 року 100,6; червень 2024 року 102,2; липень 2024 року 100,0; серпень 2024 року 100,6; вересень 2024 року - 101,5; жовтень 2024 року 101,8, листопад 2024 року- 101,9; грудень 2024 року - 101,4; січень 2025 року - 101,2; лютий 2025 року- 100,8; березень 2025 року - 101,5; квітень 2025 року 100,7; травень 2025 року 101,3; червень 2025 року 100,8; липень 2025 року 99,8; серпень 2025 року 99,8; вересень 2025 року - 100,3; жовтень 2025 року 100,9, листопад 2025 року- 100,4. Беручи до уваги наведені обставини, із урахуванням положень Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та роз`яснень, що надані у ньому, суд вважає за можливе провести наступний розрахунок компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати: заробітна плата за березень 2000 року 15962,78 грн; період нарахування компенсації квітень 2020 року по жовтень 2025 року: 15962,78 грн x 83.4:100= 13312,96 грн; заробітна плата за квітень 2020 року 2528,80 грн; період нарахування компенсації травень 2020 жовтень 2025 року: 2528,80 грн x 81,9 :100 = 2071,09 грн; заробітна плата за травень 2020 року 17817,93 грн; період нарахування компенсації червень 2020 жовтень 2025 року: 17817,93 грн x 81,4:100 = 14503,80 грн; заробітна плата за червень 2020 року 17817,93 грн; період нарахування компенсації липень 2020 жовтень 2025 року: 17817,93 грн x 81 :100 = 14432,52 грн; заробітна плата за липень 2020 року 16817,93 грн; період нарахування компенсації серпень 2020 жовтень 2025 року: 16817,93 грн x 82,1:100 = 13807,52 грн; заробітна плата за квітень 2021 року 20726,51 грн, період нарахування компенсації травень 2021 жовтень 2025 року: 20726,51 грн x 67,9:100 = 14073,30 грн; заробітна плата за травень 2021 року 20040,29 грн, період нарахування компенсації червень 2021 жовтень 2025 року: 20040,29 грн x 65,7:100 = 13166,47 грн; заробітна плата за червень 2021 року 20195,09 грн, період нарахування компенсації липень 2021 жовтень 2025 року: 20195,09 грн x 65,4:100 = 13207,59 грн; заробітна плата за липень 2021 року 19890,97 грн, період нарахування компенсації серпень 2021 жовтень 2025 року: 19890,97 грн x 65,2:100 = 12650,66 грн; заробітна плата за серпень 2021 року 19013,73 грн, період нарахування компенсації вересень 2021 жовтень 2025 року: 19013,73 грн x 65,5:100 = 12453,99 грн; заробітна плата за вересень 2021 року 19890,97 грн, період нарахування компенсації жовтень 2021 жовтень 2025 року: 19890,97 грн x 63,6:100 = 12650,66 грн; заробітна плата за жовтень 2021 року 19890,97 грн, період нарахування компенсації листопад 2021 жовтень 2025 року: 19890,97 грн x 62,1 :100 = 12352,29 грн; заробітна плата за листопад 2021 року 20407,59 грн, період нарахування компенсації грудень 2021 жовтень 2025 року: 4428, 84 грн x 60,8:100 = 12407,81 грн; заробітна плата за грудень 2021 року 27505,49 грн, період нарахування компенсації січень 2022 жовтень 2025 року: 27505,49 грн x 59,9:100 = 16475,79 грн; заробітна плата за січень 2022 року 3783,81 грн, період нарахування компенсації лютий 2022 жовтень 2025 року: 3783,81 грн x 57,8:100 = 2187,04 грн; заробітна плата за лютий 2022 року 33708,49 грн, період нарахування компенсації лютий 2022 жовтень 2025 року: 33708,49 грн x 57,8:100 = 18640,79 грн. Таким чином загальна сума компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати заробітної плати позивачу за період з часу виникнення заборгованості та по 27 листопада 2022 року та 28 листопада 2022 року становить 198712,54 грн і вказану суму також слід стягнути із відповідача. Висновки суду у справі. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 100000,00 грн середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні та 198712,54 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а всього 298712,54 грн. При цьому, суд враховує, що у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено 5114,21 грн судового збору згідно із платіжною інструкцією № 2.497300165.1 від 26 січня 2026 року /а.с.43/. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме на суму 2986,69 грн (із розрахунку 5114,21 грн : 100% х (298712,54 грн : (511421,07 грн : 100%)). Щодо вимог про стягнення 5000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, то суд приходить до наступних висновків. У матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги № 7 від 15 січня 2026 року, укладеного між позивачкою та адвокатським бюро «Віталія Репака», копія рахунку АО «Віталія Репака», № 1 від 05 лютого 2026 року на суму 5000,00 грн та акт прийому-передачі наданих правових послуг від 06 лютого 2026 року. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial