Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

10.09.2025 [PERSON] через свого представника - адвоката [PERSON]., звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», правонаступником якого є Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» (далі - ДП «ВКІ»), про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] з 16.11.2011 працював на посаді заступника директора у Державному підприємстві «Фінансування інфраструктурних проектів» (далі - ДП «ФІНІНПРО»). Наказом ДП «ФІНІНПРО» №318-к від 06.08.2021 [PERSON] було звільнено з посади заступника директора ДП «ФІНІНПРО» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Позивач у вересні 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (справа №752/22255/21). Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19.12.2023 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі. Постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2024 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2023 скасовано, поновлено [PERSON] на посаді заступника директора ДП «ФІНІНПРО» з 06.08.2021. Під час проголошення вказаного рішення суду була присутня представник відповідача, а отже судове рішення було доведено до відома ДП «ФІНІНПРО». Незважаючи на те, що постанова Київського апеляційного суду від 10.07.2024 підлягала негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді, відповідач тривалий час не виконував рішення суду. У зв`язку з цим позивач звертався до відповідача з заявою про поновлення його на посаді на виконання судового рішення, також просив видати з цією метою відповідний наказ та ознайомити його з наказом. Також зазначав адресу своєї електронної пошти та номер телефону, за якими з ним можна узгодити усі питання щодо поновлення на роботі та повідомити про результати розгляду заяви. 18.07.2024 вказана заява була надіслана на офіційну електронну пошту відповідача. У подальшому у зв`язку з невиконанням відповідачем постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024 про поновлення не роботі [PERSON] як особисто, так і через представника, звертався до ДП «ФІНІНПРО» із запитом щодо поновлення на роботі, до Голосіївського районного суду м. Києва із заявами про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання судового рішення. Виконавчий лист видано не було у зв`язку з поданням ДП «ФІНІНПРО» касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 10.07.2024 матеріали справи №752/22255/21 були направлені до Верховного Суду. Лише 11.06.2025 ДП «ФІНІНПРО» виконало постанову Київського апеляційного суду від 10.07.2024 в частині поновлення [PERSON] на роботі. Так, у телефонному режимі Голова комісії з реорганізації ДП «ФІНІНПРО» запросив [PERSON] у розташування ДП «ФІНІНПРО» та 11.06.2025 поновив позивача на роботі, довівши до відома [PERSON] наказ директора ДП «ФІНІНПРО» «про поновлення на роботі [PERSON] » №238-к від 02.09.2024 та наказ Голови комісії з реорганізації ДП «ФІНІНПРО» №202-к від 11.06.2025, згідно з яким [PERSON] з 11.06.2025 наказано приступити до виконання своїх посадових обов`язків на посаді заступника директора ДП «ФІНІНПРО». Таким чином, ознайомлення [PERSON] із наказом №238-к від 02 вересня 2024 року, фактичне поновлення позивача на роботі, допущення до роботи відбулось саме 11.06.2025. До цього дня відповідач не повідомляв [PERSON] про наявність наказу №238-к від 02 вересня 2024 року, а позивачу не було відомо про прийняття такого наказу. Отже, у період з 11.07.2024 до 10.06.2025 мала місце затримка виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, тривав період вимушеного прогулу позивача. Враховуючи наведене, відповідно до приписів статті 236 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 11.07.2024 по 10.06.2025 в розмірі 1 545 794,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 6 467,76 грн. (середньоденна заробітна плата) х 239 (кількість робочих днів у період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі). А також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді від 16.09.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче провадження. 07.10.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач ще 12.07.2024 дізнався про порушення свого права, яке полягало у не поновленні його на роботі. Крім того, ДП «ФІНІНПРО» виконало постанову Київського апеляційного суду від 10.07.2024 по справі № 752/22255/21 в частині поновлення [PERSON] на роботі саме 02.09.2024, а не 11.06.2025, як стверджує позивач, видавши Наказ № 238-к від 02.09.2024 Про поновлення на роботі [PERSON] . Щодо ознайомлення позивача з наказом № 238-к від 02.09.2024 просив суд врахувати той факт, що [PERSON] знав про постанову Київського апеляційного суду від 10.07.2024, але до 11.06.2025 жодного разу не з`явився на роботі та жодним чином не підтвердив факт не допуску його до роботи після ухвалення судом рішення по поновлення на роботі. Враховуючи наведене позивач помилково вважає, що у період з 11.07.2024 до 10.06.2025 мала місце затримка виконання рішення суду про поновлення його на роботі, а тому відповідач не повинен сплачувати позивачу середній заробіток за вказаний період. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 12.12.2025, залучено до участі у справі правонаступника відповідача Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» - Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури». Ухвалою суду від 27.01.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, визначено ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який розпочав свій відлік саме з 12.07.2024, коли відповідач дізнався про порушення свого права щодо не поновлення його на роботі на виконання рішення суду. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 16 листопада 2011 року працював в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на посаді заступника директора. Наказом ДП «ФІНІПРО» від 06 серпня 2021 року № 318-к [PERSON] звільнено 06 серпня 2021 року з займаної посади - заступника директора ДП «ФІНІПРО» у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2024 у справі №752/22255/21 [PERSON] поновлено на посаді заступника директора Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» з 06 серпня 2021 року. Стягнуто з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 708 529,28 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані окремо, та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. 02.09.2024 на виконання постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024 у справі №752/22255/21 директором ДП «ФІНІНПРО» Журавльовим Ю. виданий наказ №238-к Про поновлення на роботі [PERSON] з 06 серпня 2021 року, з яким позивач ознайомився 11.06.2025. За Наказом № 202-к від 11.06.2025, виданим головою комісії з реорганізації ДП «ФІНІНПРО» Цикалевич М. , з яким ознайомлений [PERSON] , з 11.06.2025 останній приступив до виконання своїх посадових обов`язків на посаді заступника директора ДП «ФІНІНПРО» впродовж робочого часу, визначеного Регламентом підприємства, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією та даним наказом. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною восьмою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У відповідності до статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 711/8138/18 (провадження № 14-607цс19)). При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18). Поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що виходячи зі змісту статей 21 і 24 КЗпП України, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але й фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2024 року у справі № 401/1203/22 (провадження № 61-15594св23)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного суду від 17 червня 2020 року в справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника». Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду: від 26 лютого 2020 року в справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18), від 08 вересня 2021 року в справі № 721/910/19 (провадження № 61-4490св21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2024 року у справі № 401/1203/22 (провадження № 61-15594св23) зазначено: «дослідивши надані сторонами доказами та їх доводи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що роботодавець хоча й видав розпорядження, датоване 04 травня 2022 року, про поновлення на посаді директора Світловодського МКП «Комбінат комунальних послуг» Шумейка Р. Л. (№ 164-к), проте фактично не допустив його до виконання трудових обов`язків, тобто рішення суду в справі № 401/1694/21 про поновлення позивача на роботі не виконав». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18) вказано, що «негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Разом з тим, наведене не означає, що дії по виконанню рішення про поновлення на роботі повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Тобто рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд встановив, що ознайомлення позивача з наказом про поновлення на роботі та фактичне допущення його до виконання попередніх обов`язків з наданням робочого місця відбулось 07 липня 2016 року, у зв`язку з чим, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул, вчинений в період з дня винесення наказу про поновлення на роботі - 23 червня 2016 року по 06 липня 2016 року, тобто до дня ознайомлення працівника з наказом та фактичного його допуску до роботи». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначено, що: «КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. […] судами не встановлено обставин, які б підтверджували фактичне допущення [PERSON] до роботи, тобто забезпечення йому реальної можливості виконувати визначені трудовим договором обов`язки у порядку та на умовах, що мали місце до звільнення». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 209/1944/18 (провадження № 61-16466св20) зазначено, що: «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі№ 521/1892/18, провадження № 61-39740св18». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 711/8138/18, провадження № 14-607цс19, викладено правовий висновок про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц викладено правовий висновок про те, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. У постановах Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 750/2140/19, провадження № 61-14429св19, від 20 червня 2019 року у справі № 185/8748/16-ц, провадження № 61-25800св18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 569/10189/16-ц, провадження № 61-14433св18, Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, провадження № 6-435цс15, викладено правовий висновок про те, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків». Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що мала місце затримка виконання відповідачем постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024, якою він був поновлений на посаді заступника директора ДП «ФІНІНПРО» з 06.08.2021, оскільки вказане рішення суду фактично виконане лише 11.06.2025, коли його ознайомили з наказом про поновлення на роботі та наказом про допуск до виконання службових обов`язків. І саме з 11.06.2025 для нього розпочався перебіг строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Натомість сторона відповідача, заперечуючи проти позову, стведжує, що позивач на виконання постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024 був поновлений на посаді саме 02.09.2024, коли був виданий наказ № 238-к від 02.09.2024 про поновлення [PERSON] на роботі, і про який позивач мав би можливість дізнатися, якби з`явився на роботі. Суд не погоджується з твердженнями сторони відповідача про те, що ДП «ФІНІНПРО» виконало рішення суду про поновлення позивача [PERSON] на роботі 02.09.2024, видавши відповідний наказ, оскільки виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Судом встановлено, що ознайомлення позивача з наказом про поновлення на роботі та фактичне допущення його до виконання попередніх обов`язків з наданням робочого місця відбулось саме 11.06.2025, коли [PERSON] ознайомили з наказом № 238-к від 02.09.2024 про поновлення на роботі та наказом № 202-к від 11.06.2025, яким останньому наказано приступити до виконання своїх посадових обов`язків заступника директора ДП «ФІНІНПРО». Таким чином, виконання постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024 про поновлення позивача на роботі вважається закінченим 11.06.2025, тобто з моменту доведення до відома [PERSON] наказу про поновлення на роботі та його фактичного допуску до виконання посадових обов`яків. З наявних матеріалів справи судом також встановлено, що позивач та його представник - адвокат [PERSON]., зверталися у липні, серпні 2024 року з листами (електронними листами) та адвокатськими запитами до відповідача, у яких просили виконати постанову Київського апеляційного суду від 10.07.2024 в частині поновлення [PERSON] на роботі, зазначаючи при цьому свій контактний телефон та адресу електронної пошти. 30.09.2024 представник позивача зверталася через підсистему «Електронний суд» до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про видачу виконавчого листа у справі № 752/22255/21 з метою примусового виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. З аналогічною заявою поштою [PERSON] особисто звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва, проте виконавчий лист не виданий. Одночасно судом не встановлено обставин, які б підтверджували фактичне допущення [PERSON] до роботи, тобто забезпечення йому реальної можливості виконувати визначені трудовим договором обов`язки у порядку та на умовах, що мали місце до звільнення, раніше 11.06.2025. Суд не бере до уваги надані представником відповідача листи ДП «ФІНІНПРО» від 26.07.20246 вих. № 384/07-24 та від 29.08.2024 вих. № 459/08-24, оскільки вказані письмові докази подані в копіях, оригінали листів представником відповідача не надані з посиланням на те, що ряд документів знищено за закінченням терміну зберігання і оригінали листів не вдалося знайти, разом з тим представник позивача поставила під сумнів відповідність поданих копій оригіналам. Також суд критично оцінює лист ДП «ФІНІНПРО» від 05.09.2024 вих. № 473/09-24 за підписом директора Журавльова Ю., адресований [PERSON] , на підтвердження виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки у вказаному листі відсутнє будь-яке посилання на наказ № 238-к від 02.09.2024 про поновлення позивача на роботі, вказаний лист [PERSON] не отриманий, повернувся до ДП «ФІНІНПРО» 23.09.2024 з відміткою «За закінченням терміну зберігання» та не спростовує висновків суду про те, що фактичне поновлення [PERSON] на посаді заступника директора ДП «ФІНІНПРО» мало місце 11.06.2025. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Враховуючи, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника станом на час звернення позивача до суду з даним позовом обмежувався трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України), суд дійшов висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущений, оскільки на роботі його було поновлено 11.06.2025, а з позовом він звернувся до суду 10.09.2025, тобто у межах визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку. За встановлених обставин суд дійшов висновку про те, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу (у період з 11.07.2024 по 10.06.2025) постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024 про поновлення [PERSON] на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у період з 11.07.2024 по 10.06.2025 є обгрунтованими та підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача, у межах заявлених позовних вимог, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 11.07.2024 по 10.06.2025 у розмірі 1 545 794,64 грн., що обчислений шляхом множення середньоденного заробітку (6467,76 грн.), установленого постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2024 у справі №752/22255/21, на кількість робочих днів (239 днів). Вказана сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі визначена судом без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають вирахуванню відповідачем під час виконання рішення суду. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved