Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) через представника, [PERSON] , звернувся до Шевченківського районного суду міста Дніпра з цим позовом, у якому, окрім основних позовних вимог, просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області понесені судові витрати в сумі сплаченого судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що позивачеві на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу ВВТ № 092327 від 22 грудня 2004 року належить 23/65 нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , а також згідно з договором купівлі-продажу ВВТ №092326 від 22 грудня 2004 року належить нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , в цілому. Позивач указує, що у квітні 2025 року він вирішив розпорядитися нерухомим майном та продати, звернувся до нотаріуса, почав готувати документи для правочину купівлі-продажу та з цього часу йому стало відомо про існування арешту, накладеного на належне йому майно. 06 травня 2025 року він отримав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.З Інформаційної довідки він дізнався, що 23 травня 2012 року за №12528859 реєстратором Новомосковська державна нотаріальна контора зареєстровано на підставі постанови без номера від 11 травня 2012 року Відділу розслідування ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області обтяження на нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Також з указаної підстави накладено арешт на 23/65 частки комплексу за адресою: [ADDRESS] . Обтяжувачем на обидва об`єкта нерухомого майна є ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, розташоване за адресою: м. Дніпро, пр. Слобожанський (Дніпропетровськ, пр. ім. Газ. «Правда»), буд. 40. Позивач указує, що оскільки він не має ніякого відношення до будь-яких кримінальних справ, то ні він, ні його представник-адвокат не має можливості ознайомитись з матеріалами кримінальної справи та отримати будь-які документи стосовно причини накладення арешту на власне майно. Позивач наголошує, що 12 травня 2025 року він отримав Постанову Павлоградського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження від 15 лютого 2019 року. В постанові вказано, що в провадженні слідчого відділу Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області на той час перебувало кримінальне провадження № 12013040370001580 від 03 березня 2013 року за ч. 3 ст. 190 КК України, перелічені дії досудового розслідування, які відбувались на протязі часу з 21 вересня 2009 року до 04 квітня 2013 року, тобто до часу коли кримінальне провадження № 12013040370001580 потрапило до Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Кримінальне провадження № 12013040370001580 було відкрито відносно голови СФГ «Сокол» [PERSON] та НВП ТОВ «Хеліантус». Позивач стверджує, що він ніяким чином не був пов`язаний з діяльністю СФГ «Сокол» та НВП ТОВ «Хеліантус» в період проведення слідчих дій з 21 вересня 2009 року до 15 лютого 2019 року, офіційно працював у ДАК «Хліб України» та на «Лихочовському» й «Гутянському» елеваторах, на підприємстві ДАК «Хліб». Посилається на те, що в постанові про закриття кримінального провадження від 15 лютого 2019 року в перелічених слідчих діях відсутнє прізвище позивача, він не був свідком у кримінальному провадженні, відносно нього не проводилась жодна слідча дія, в постанові відсутнє посилання на те, з якої причини накладений арешт на його майно й накладення арешту на майно відбулось незаконно, безпідставно, він не був попереджений про накладання арешту. В постанові Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області не вказано про те, які дії проводились у кримінальному провадження в період часу з 04 квітня 2013 року по 15 лютого 2019 року. Під час закриття кримінального провадження № 12013040370001580 в постанові Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області в п. 3 резолютивної частини вказано про скасування арешту на майно, накладене постановою від 11 травня 2012 року, однак до часу подання позову арешт не скасований та продовжує діяти. Також в резолютивній частині постанови Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області в п.4 вказано про направлення її копії прокурору, однак не вказано, що постанову необхідно направити до Новомосковської державної нотаріальної контори для зняття арешту, що є бездіяльністю відповідача. Відповідач не направляв позивачеві постанову, що позбавило позивача права на її своєчасне оскарження. Оскільки Відділ розслідування ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підпорядковується Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області, а також Павлоградський РВП ГУНП в Дніпропетровській області, який виніс постанову про закриття кримінального провадження та скасування арешту на майно є територіальним підрозділом ГУНП в Дніпропетровській області підпорядковується Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області, то відповідачем у справі є Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Посилаючись на те, що існування запису про арешт майна порушує його права власності, наголошуючи на висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах ВП ВС, позивач звернувся до суду. Обґрунтовуючи розмір витрат на правову допомогу послався на квитанцію, якою підтверджується сплата ним указаної суми. Постановленою суддею Шевченківського районного суду міста Дніпра ухвалою від 01 вересня 2025 року цивільну справу передано на розгляд до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Постановленою суддею Самарського районного суду міста Дніпра ухвалою від 01 жовтня 2025 року цивільну справу передано на розгляд до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 11 листопада 2025 року цивільна справа надійшла на адресу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області та передана головуючому судді 19 листопада 2025 року. Постановленою суддею ухвалою від 20 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 10 грудня 2025 року представником відповідача-2 подано відзив на позов. У відзиві представник Державної казначейської служби України (надалі ДКСУ) просила відмовити в позові до ДКСУ. Вказала, що Казначейство не є належною стороною у спірних правовідносинах та не може сприяти розгляду справи у процесуальному статусі відповідача. Зазначила, що Державна казначейська служба України не є стороною спірних правовідносин, прав позивача не порушувала і порушити не могла. У позові обґрунтування належності ДКС України, як відповідача, відсутні. 11 грудня 2025 року представником відповідача-1 подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, мотивоване відсутністю повноважень представника позивача на звернення до суду цивільної юрисдикції. 11 грудня 2025 року представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (надалі ГУНП) просить відмовити в позові за безпідставністю. Зазначає, що позов подано неналежною особою, тобто представником позивача, який не має відповідних повноважень. Наголошує, що за ст. 126 КПК України (в редакції закону 1960 року) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. При цьому, відповідно до п. 9 ХІ «Перехідних положень» КПК України (в редакції закону 2012 року) зазначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Вказує, що в провадженні СВ Павлоградського міського відділу Управління МВС України в Дніпропетровській області перебувала кримінальна справа за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, в межах якої накладено арешт на майно. Відповідно до довідки, наданої начальником слідчого відділення Павлоградського районного відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області встановлено, що 04 квітня 2013 року слідчим відділенням Павлоградського міського відділу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області за матеріалами кримінальної справи № 35112944 відомості про кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 190 КК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040370001580 та розпочато досудове розслідування за Кримінальним процесуальним кодексом України в редакції 2012 року. Відповідно до довідки по кримінальному провадженню № 12013040370001580, встановлено, що 03 травня 2012 року на стадії досудового слідства по кримінальній справи № 35112944 старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГПО СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції Михайленко О. О. складено протокол ознайомлення підозрюваного [PERSON] з його правом на захист, підписаний [PERSON] та повідомлено останньому про те, що він підозрюється в заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене у великому розмірі, тобто в кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України. 03 травня 2012 року старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГП СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції Михайленко О. О. обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд [PERSON] 11 травня 2012 року старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГПО СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції Михайленко О. О. винесено постанову про накладення арешту на майно, з метою забезпечення можливого у майбутньому цивільного позову. Наголошує, що 15 лютого 2019 року кримінальне провадження № 12013040370001580 закрито слідчим Павлоградського ВП ГУНП на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Прийняте рішення в установленому законом порядку прокуратурою або судом не скасовано. Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013040370001580 та прийняття у ньому рішення про закриття кримінального провадження арешт нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та мотоциклу «Восход-3» державний номер [NUMBER] не скасовувався. Враховуючи, що рішення про закриття кримінального провадження № 12013040370001580 не скасовано, у органу досудового розслідування ГУНП, згідно з КПК України, відсутні процесуальні повноваження для скасування арешту на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Радянська, буд. 257, мотоциклу «Восход-3», державний номер [NUMBER] . Щодо стягнення судових витрат в сумі сплаченого судового збору, витрат на професійну правову допомогу в сумі 8 000,00 грн вважає їх похідними та такими, що задоволенню не підлягають. Стосовно витрат на правову допомогу вказав на відсутність доказів їх реальності та співмірності. В підготовчому засіданні 23 лютого 2026 року постановленими ухвалами задоволено клопотання представників відповідачів, з огляду на наявність електроенергії в приміщенні суду та інтернет зв`язку, про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку, долучено докази, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача-1 про залишення позову без розгляду, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19 березня 2026 року представником відповідача-2 подано письмові пояснення, у яких представник зазначила, що якщо слідчий, прокурор закрив кримінальне провадження в порядку, передбаченому КПК України, то заходи забезпечення кримінального провадження, серед яких і арешт майна, припиняють свою дію в силу прямої вказівки ч. 4 ст. 132 КПК України. Відтак, у спірному випадку у цій справі арешт є скасованим, а позовна вимога є безпідставною. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача-1 наполягав на доводах відзиву. Представник відповідача-1 наполягала на доводах відзиву та пояснень. Представником третьої особи подано заяву про розгляд справи без участі сторони. Суд, дослідивши доводи заяв по суті справи, вступні промови та пояснення позивача, представників відповідачів, перевіривши їх матеріали справи, висновує таке. З наданої позивачем у копії постанови Слідчого слідчого відділу Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Крупського С. В., погодженої заступником начальника СВ Суктаєвою В. С., від 15 лютого 2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040370001580 від 04 квітня 2013 року вбачається постановлення слідчим про закриття кримінального провадження № 12013040370001580, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 квітня 2013 року за ч. 3 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні невстановленої особи складу кримінального правопорушення. Відомості про прийняте рішення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Скасовано арешт на майно, накладене постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції Михайленко А. А. від 11 травня 2012 року, на майно [PERSON] , а саме: на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] , 23/65 частину комплексу. який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , мотоцикл «Восход-3», днз [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] . Копію постанови направлено прокурору /а.с.10-11/. З указаної постанови від 15 лютого 2019 року вбачається знаходження в провадженні Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровскій області кримінального провадження № 12013040370001580 від 04 квітня 2013 року за ч. 3 ст. 190 КК України, закриття 18 серпня 2017 року кримінального провадження № 12013040370000652 від 16 лютого 2013 року за ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України відносно службових осіб ВДВС Павлоградського МРУЮ за фактом неналежного виконання обов`язків під час виконання виконавчого листа у справі № 2-587-2009р. Констатовано, що в ході досудового розслідування даного кримінального провадження враховуючи давність вчиненого кримінального правопорушення, значний проміжок часу, який минув з вказаного моменту з вказаного моменту та відсутність оригіналів документів, необхідних для проведення експертиз, котрі було втрачено за невідомих обставин, фактично вичерпано всі можливі заходи, спрямовані на отримання об`єктивної інформації щодо обставин вивезення насіння соняшника з орендованих НВП ТОВ «Хеліантус» та осіб причетних до цих подій, а також унеможливлюється подальше проведення слідчих і процесуальних дій, у зв`язку з чим неможливо встановити причетність конкретної особи до вчинення кримінального правопорушення. З наданої представником відповідача-1 копії довідки по кримінальному провадженні № 12013040370001580 від 04 квітня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, виданої Начальником відділення СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області Петренком О. 10 грудня 2025 року встановлено, що СВ Павлоградського ВП ГУНП (на даний час Павлоградський РВП ГУНП) здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013040370001580 від 04 квітня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Відомості до Єдиного реєстру внесено за матеріалами кримінальної справи № 35112944 від 04 жовтня 2011 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Обставини події: 10 червня 2011 року невстановлена особа, діючи навмисно, з корисних мотивів, шляхом обману, заволоділа насінням соняшника, яке належить Павлоградському ВДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області, чим спричинила матеріальний збиток. 04 жовтня 2011 року СВ Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про порушення кримінальної справи № 35112944, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Також, 04 жовтня 2011 року СВ Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про порушення кримінальної справи № 35112944/1, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. 04 жовтня 2011 року СВ Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області вищевказані кримінальні справи об`єднано, під загальним номером № 35112944. Вказані кримінальні справи відкрито на підставі рапортів оперуповноваженого сектору ДСБЕЗ. До матеріалів кримінальної справи долучено довідку меморандум щодо проведення перевірки за поданням відділу державної виконавчої служби Павлоградського міжрайонного управління юстиції, зі змісту якої встановлено наступне: Павлоградським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області проведена перевірка подання відділу державної виконавчої служби Павлоградського міжрайонного управління юстиції № 03/35855 від 13 липня 2011 року, щодо шахрайських дій та підробки документів невстановленими особами на підставі яких було вивезено 42080 кг. соняшника які перебували на відповідальному зберіганні у [PERSON] . В ході проведення перевірки встановлено, що 14 липня 2009 року в ході розгляду провадження по виконавчому листу № 2-587/2009 державною виконавчою службою Павлоградського міжрайонного управління юстиції винесено постанову про передачу посівів соняшника СФГ «Сокіл» на нивах розташованих на території Троїцької сільської ради на відповідальне зберігання гр. [PERSON] . В ході збору врожаю зібрано 68820 кг. соняшника. З вказаної кількості соняшника 22920 кг. розтрачено гр. [PERSON] за, що останній поніс відповідальність передбачену ч. 1 ст. 388 КК України. Залишок соняшника в кількості 42080 кг. в листопаді 2009 року за усною згодою з представником ТОВ «Хеліантус» - [PERSON] завезено на зберігання до Дочірнього підприємства Держаної акціонерної компанії «Хліб України» «Павлоградського комбінату хлібопродуктів» за адресою: м. Павлоград вул. Заводська, 1а та зараховано на відповідальне зберігання ТОВ «Хеліантус» про, що свідчать накладні №№ 06486, 10827, 10839 та реєстри прийняття зерна Павлоградським КХП №№ 728, 702, 664. Станом на 08 грудня 2010 року на відповідальному зберіганні в ДП ДАК «Хліб України» Павлоградського КХП на обліку ТОВ «Хеліантус» знаходились 42480 кг. соняшника врожаю 2009 року, яке 10 червня 2011 року було вивезено. В матеріалах перевірки є заява гр. [PERSON] , щодо вивезення 10 червня 2011 року соняшника в кількості 42080 кг. В ході перевірки вказаної інформації на ДП ДАК «Хліб України» Павлоградського КХП витребувані документи, згідно яких насіння соняшника в кількості 42080 кг. нібито були вивезені. Однак, в ході перевірки встановлено, що підпис та текст на довіреності № 000289 від 08 червня 2011 року на ім`я [PERSON] та на листі вих. № 2/6-11 від 02 червня 2011 року, на підставі яких нібито проводилось відвантаження вказаного соняшника оформлені не директором ТОВ «Хеліантус». 03 травня 2012 року на стадії досудового слідства кримінальної справи № 35112944 старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГПО СУ ТУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції О. О. Михайленко складено протокол ознайомлення підозрюваного [PERSON] з його правом на захист, підписаний [PERSON] та повідомлено останньому про те, що він підозрюється в заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене у великому розмірі, тобто в кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції 2001 року). 03 травня 2012 року старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГПО СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції О. О. Михайленко [PERSON] , [INFO] , обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Окрім цього, долучено угоду про надання правової допомоги № 01/05 від 03 травня 2012 року між адвокатом Лаврентьєвим Євгеном Олександровичем та [PERSON] . 03 травня 2012 року старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГПО СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції О. О. Михайленко [PERSON] допитаний в якості підозрюваного в рамках кримінальної справи. 11 травня 2012 року старшим слідчим відділу розслідування ОВС і ПСОГПО СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції О. О. Михайленко винесено постанову про накладення арешту на майно, з метою забезпечення можливого у майбутньому цивільного позову, якою постановлено накласти арешт на цінне та інше майно підозрюваного [PERSON] ; нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] , яке на праві приватної власності належить [PERSON] ; 23/65 частки комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке на праві приватної власності належить [PERSON] ; мотоцикл «Восход - 3», реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві приватної власності належить [PERSON] 04 квітня 2013 року за вищевказаним фактом внесено відомості до ЄРДР № 12013040370001580 за ч. 3 ст. 190 КК України. 15 лютого 2019 року вказане кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Станом на 10 грудня 2025 року вказане процесуальне рішення не скасовано. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] перебував у статусі підозрюваного в рамках кримінальної справи № 35112944, на стадії досудового слідства якої і здійснено арешт майна, яке перебуває у нього у власності. На стадії досудового розслідування кримінального провадження № 12013040370001580 про підозру жодній особі, у тому числі [PERSON] не повідомлялося. При цьому, з наданої суду позивачем Інформації № 425618873 від 06 травня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] вбачається наявність в державному реєстрі заборон арешту нерухомого майна. А саме, 23 травня 2012 року за № 12528859 та № 12529108 реєстратором Новомосковська державна нотаріальна контора на підставі постанови без номера від 11 травня 2012 року Відділу розслідування ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області обтяження на: інше, нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] ; інше, 23/65 частки комплексу, адреса: [ADDRESS] , власником яких є [PERSON] . Обтяжувачем вказаний Відділ розслідування ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, пр.. ім. газ. «Правда», буд. 40. Додаткові дані зазначені Арешт на все майно, заявник [PERSON] . Позивач указує, що за наявності постанови про закриття кримінального провадження, в якій вирішене питання про скасування арешту, станом на момент звернення до суду та момент розгляду справи обтяження у виді арешту не скасоване та продовжує існувати. Відповідачі заперечують проти позову з підстав відсутності повноважень представника позивача на звернення до суду, неналежності відповідача-2 та неналежного способу захисту порушеного права, обраного позивачем, оскільки арешт у справі є скасованим постановою слідчого. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права відповідно до статті 16 ЦК України. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого виду судочинства (пункт 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18)). Щодо правомірності звернення представника позивача Кадникової Л. Г. до суду, то сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу». Так, Кадникова Л. Г., згідно з реєстром адвокатів має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0985 від 23 листопада 2024 року, є представником позивача згідно з ордером серії АЕ № 1342556 від 29 серпня 2025 року. В судовому засіданні позивач особисто повідомив про узгодження ним дій з подання позову та підтримку. Відтак, підстав для висновку про подання позову неналежною особою, відмови у позові через його подання представником без повноважень, залишення позову без розгляду з цих підстав (як постановлено ухвалою суду від 23 лютого 2026 року), суд не вбачає. Щодо вимог позову та вірності обраного позивачем способу захисту, суд зазначає таке. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі № 160/20991/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/129159037) у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Павлоградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Роз`яснено позивачеві, що справа підлягає розгляду та вирішенню в порядку цивільного судочинства. Ухвала не оскаржена та набрала законної сили. Предметом позову було визнання незаконними дій Відділу розслідування ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області по накладенню арешту на його приватне майно згідно з постановою без номера від 11 травня 2012 року; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа Павлоградський відділ поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області шляхом надання Новомосковській державній нотаріальній конторі відомостей про зняття арешту, зняти арешт накладений постановою від 15 лютого 2019 року на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] , та 23/65 частину комплексу, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , мотоцикл «Восход-3», державний номер [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстрацію арешту нерухомого майна за № 12529108 від 23 травня 2012 року. Вказаною ухвалою [PERSON] роз`яснено, що аналіз норм чинного законодавства, в сукупності з висновками, викладеними Верховним Судом, дає підстави для висновку, що позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Павлоградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а тому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України у відкритті провадження слід відмовити. Судом указано: «…у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За приписами пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з частиною третьою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Так у постанові, Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року по справі № 727/2878/19 сформульовані наступні висновки. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Відповідно частини 1 та 3 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Так, згідно з долученою до матеріалів позовної заяви Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що 23 травня 2012 року за № 12528859 реєстратором Новомосковської державної нотаріальної контори на підставі постанови б/н від 11 травня 2012 року Відділу розслідування ОВС і ЗУОГЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зареєстровано обтяження на нежиле приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , та на комплекс, розташований за адресою: [ADDRESS] , власником яких є позивач. 15 лютого 2019 року слідчим слідчого відділу Павлоградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було прийнято постанову про закриття кримінального провадження, якою постановлено закрити кримінальне провадження за № 12013040370001580, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною 3 статті 190 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні невстановленої особи складу кримінального правопорушення. Скасовано арешт на майно, накладений постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції Михайленко А. А. від 11 травня 2012 року, на майно [PERSON] , а саме: на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою. [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] , 23/65 частину комплексу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] який на праві власності належить [PERSON] , мотоцикл «Восход-3», днз [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] . З приводу цього суд зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке: Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватно правовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за Кримінально процесуальним кодексом України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17). Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц). Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц). Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц). Так Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу на її висновки, сформульовані в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року. Кримінально процесуальний кодекс України 1960 року, так само як і чинний Кримінально процесуальний кодекс України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі. Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування. Натомість дещо інші, але такі, які теж можуть сприйматися як висновки загального характеру щодо юрисдикції суду у випадку вимоги про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальному провадженні за правилами КПК України 2012 року, Велика Палата Верховного Суду зробила в таких постановах: У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити ці дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц, у якій з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, скасування арешту майна та заборони його відчуження звернувся іпотекодержатель, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. У постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, у якій позивач, який не був учасником кримінального провадження, просив зняти арешт з квартири, накладений у порядку, визначеному КПК України 2012року, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, які, встановивши, що спірне майно визнано речовими доказами в кримінальному провадженні, вказали, що клопотання власника майна має розглядати слідчий суддя за місцем досудового розслідування в кримінальному провадженні або суд під час судового розгляду. У постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц за позовом іпотекодержателя про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді за правилами КПК України2012 року, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що питання про скасування вказаного арешту треба розглядати за правилами кримінального судочинства в порядку, визначеному вказаним Кодексом. У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, у якій іпотекодержатель просив звільнити іпотечне майно з-під арешту, накладеного, зокрема, на підставі ухвали слідчого судді в межах кримінального провадження в порядку, визначеному КПК України2012 року, Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання про зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому цим Кодексом порядку. А тому спір у цій частині вимог не можна розглядати за правилами цивільного судочинства. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень ця рада вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43, 44) та № 818/1688/16 (пункти44, 45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44, 45),від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)). У разі коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому її рішенні, згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди мають враховувати той висновок, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, у якій зафіксований відступ від попереднього (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3)). З урахуванням викладеного вище, враховуючи висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду суд зазначає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за діючим Кодексом (набрання чинності 19.11.2012 року) після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. В даному випадку арешт накладено постановою від 11 травня 2012 року за нормами КПК України 1960 року та не знято за діючим Кодексом (набрання чинності 19 листопада 2012 року) після закриття кримінальної справи 15 лютого 2019 року.». За таких обставин, враховуючи ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі № 160/20991/25, принцип правової визначеності та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Церква села Сосулівка проти України» (Заява № 37878/02) від 28 лютого 2008 року, суд відхиляє посилання відповідачів на те, що позивач, звернувшись до суду з цивільним позовом, невірно обрав спосіб захисту порушеного права. При цьому, аргументи представника відповідача-2 про те, що у ційй справі постановою слідчого від 15 лютого 2019 року арешт, накладений постановою від 11 травня 2012 року знятий, а тому слід застосувати до виниклих правовідносин висновки щодо правозастосування, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі № 554/2506/22 суд відхиляє, оскільки наданий суду доказ у виді витягу з Єдиного реєстру заборон свідчить про існування заборони, накладеної на майно позивача та відсутність фактичного зняття обтяження у виді арешту з майна, тобто після закриття кримінального провадження та вирішення питання про арешт майна, існує та продовжує діяти відповідне втручання у сферу приватних інтересів позивача й майнові права позивача не є відновленими. Вирішуючи питання про наявність підстав для скасування арешту, суд ураховує таке. За юридичними позиціями Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац 2 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009). Право на судовий захист є фундаментальним правом людини, яке є гарантією захисту її прав, свобод і законних інтересів, а рівень його забезпеченості характеризує демократизм держави та її правовий характер. Як визначено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Протокол до Конвенції), ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33]. За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга). Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України. Так, згідно з ч. 1 ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На переконання суду, оскільки накладені арешт перешкоджає позивачеві реалізувати своє право на вільне розпорядження своїм майно, враховуючи, що такий арешт втратив свою актуальність у зв`язку із закриттям кримінального провадження у справі, в якій він був вжитий, слід задовольнити позов повністю, скасувавши такий. При цьому, вирішуючи питання про те, що задоволення позову у тому виді, в якому його просить позивач призведе до подвійного скасування арешту, суд ураховує, що норми КПК України 2012 року в редакції, якою керувався слідчий приймаючи постанову про закриття кримінального провадження 15 лютого 2019 року та за нормами якого здійснювалося досудове розслідування після здійснення досудового слідства, передбачена можливість скасування арешту майна ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження, а також прокурором, одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження. Відтак суд висновує про відсутність факту подвійного скасування арешту у випадку задоволення позову. Крім того, реалізація постанови про закриття в частині державної реєстрації скасування арешту матиме наслідком застосування державним реєстратором положень ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. При цьому суд приймає до уваги доводи представника відповідача-2 щодо його неналежності, оскільки позивачем не надано доказів порушення його прав органами ДКС України, а питання щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду не є предметом розгляду у цій справі. За таких обставин, суд висновує, що належним відповідачем у справі є відповідач-1, підпорядкованими підрозділами якого не вжито дій щодо зняття арешту з майна позивача після закриття кримінального провадження, в тому числі й шляхом звернення до слідчого судді з питанням скасування арешту майна перед закриттям провадження. Інші доводи та аргументи сторін, в тому числі, посилання на процесуальний статус, який мав позивач у кримінальному провадженні, закритому за відсутності події кримінального правопорушення, поновлення строку звернення до суду, на пропуску якого відповідачі не наполягали, за умови цієї справи не є підставами для задоволення позову, чи відмови у ньому, а тому не аналізуються судом при ухваленні рішення. Питання про розподіл судових витрат у виді судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд виснував про задоволення позовних вимог, з відповідача-1 за рахунок його бюджетних асигнувань, підлягає стягненню на користь позивача 1 211,20 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на правову допомогу. суд висновує таке. Позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги статті 137 ЦПК України, котрими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зауважила на тому, які докази, є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 зроблено такий правовий висновок: «Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, позивачем додано: ордер серії АЕ № 1342556 від 29 серпня 2025 року, за яким підставою для його видачі є договір б/н від 29 серпня 2025 року /а.с.110/, квитанцію від 19 серпня 2025 року про сплату 8000,00 грн /а.с.15/. Однак, як установлено судом, позивачем до позовної заяви не надано договору про надання правової допомоги, документи, що свідчать про визначення розміру витрат, їх складових, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом узгоджених сторонами, факту надання допомоги. Саме лише підписання позовної заяви, клопотання про поновлення строку та оплата судового збору не підтверджує узгодженість розміру витрат. Заяви про застосування положень абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем не заявлено, а поважних причин неможливості подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат разом із позовом чи до початку судових дебатів позивачем не зазначено. Таким чином, суд висновує про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у зв`язку з їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial