Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-12 00:00:00

03.04.2026 року, [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з постраждалою особою, [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з ним строком на 6 місяців. В обґрунтування заяви зазначає, що протягом кількох років [PERSON] вчиняє щодо неї психологічне насильство, а з початку 2025 року неодноразово вчиняв домашнє насильство : принижував, ображав, погрожував фізичною розправою, виганяв із квартири. Відтак, вона вважає за необхідне судовим рішенням забезпечити дієвий захист від повторних проявів такого насильства. Заявниця пов`язує необхідність видачі припису з наявністю, на її думку, тривалого конфлікту та небезпеки для неї з боку колишнього чоловіка. Ухвалою суду від 06.04.2026 року справу призначено до розгляду в порядку окремого провадження. 07.04.2026 року надійшли заперечення від представника зацікавленої особи, адвоката Акімової О.О. Зокрема, не визнає факту вчинення щодо [PERSON] домашнього насильства, вважає наведені у заяві обставини такими, що не відповідають дійсності, та стверджує, що між сторонами наявний тривалий конфлікт, який виник після розірвання шлюбу і пов`язаний, зокрема, з питаннями проживання, утримання дітей, користування житлом, а також із взаємними претензіями сторін одне до одного. Шлюб між подружжям [PERSON] розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2024 року у справі № 466/9295/24, після чого відносини між сторонами залишилися конфліктними. Ініціатором розірвання шлюбу був саме чоловік. Малолітні діти проживають разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , а сама заявниця використовує подану заяву не як засіб захисту від реальної загрози домашнього насильства, а як спосіб впливу на нього у межах наявного сімейного конфлікту та суміжних спорів. Також [PERSON] звертає увагу суду на існування між сторонами інших судових, адміністративних справ, у яких сторони висувають взаємні претензії, що, на його думку, свідчить про наявність комплексного спору між колишнім подружжям, а не про доведений факт домашнього насильства саме з її боку. В судовому засіданні заявниця [PERSON] просила суд задовольнити заяву та видати обмежувальний припис. Крім того пояснила, що на даний час вона винайняла житло та проживає з дітьми за іншою адресою, яку не бажає повідомляти колишньому чоловікові, так як боїться продовження його неправомірних дій щодо неї. Між тим, вона, як законний представник своїх малолітніх дітей, має право проживати у квартирі [ADDRESS] , незважаючи на те, що власником вказаної нерухомості є [PERSON] . За згаданою адресою зареєстровані її діти, іншого житла у м. Львові вона не має. Неодноразово , як до , так і після розірвання шлюбу , [PERSON] наносив їй побої, вчиняв щодо неї домашнє насильство, що було зафіксовано працівниками поліції, що приїздили на її виклики. Відтак, просила заяву задовольнити. Представник зацікавленої особи, адвокат Акімова О.О. просила суд відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Зазначила, що шлюб між подружжям [PERSON] було розірвано з ініціативи чоловіка в зв`язку з тим, що [PERSON] зловживає спиртним, неналежно виконує свої обов`язки по вихованню дітей. Між ними існує кілька судових спорів з приводу як права на користування житлом - квартирою [ADDRESS] , що є власністю лише [PERSON] , так і з приводу участі у вихованні дітей. Крім того, [PERSON] була притягнута до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП , за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. При цьому, в момент виявлення даного правопорушення працівниками поліції було встановлено, що в салоні авто перебували і малолітні діти заявниці. З метою штучного створення доказів у даній справі дійсно кілька разів заявниця телефонувала до правоохоронних органів та повідомляла про неправомірні дії щодо неї її колишнього чоловіка. Між тим, постанови суду, якими [PERSON] було визнано винуватим за ч. 1 ст. 173-2 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП на даний час оскаржені в апеляційному порядку, відтак не набрали законної сили. Терміновий заборонний припис від 28.03.26 оскаржений [PERSON] в порядку КАС України до Львівського окружного адміністративного суду. Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що заява про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Обмежувальний припис згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону є встановленим у судовому порядку заходом тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, та спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною третьою ст. 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у його видачі приймається на підставі оцінки ризиків, а оцінка ризиків, згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону, є оцінюванням вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У заяві про видачу обмежувального припису мають бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність його видачі, та докази, що їх підтверджують. Саме такий підхід до оцінки обставин у справах цієї категорії відображений і в наданому заявницею шаблоні судового рішення, де правильно акцентовано на тому, що видача обмежувального припису є не санкцією за сам факт конфлікту, а спеціальним превентивним заходом захисту, який застосовується лише за наявності доведених ризиків продовження насильства. Суд бере до уваги, що за змістом закону та усталеної практики, у тому числі висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, при вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд повинен встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, чи існує реальна загроза продовження або повторення такого насильства в майбутньому, чи є небезпека настання тяжких наслідків, а також не допустити необґрунтованого обмеження прав особи, стосовно якої подано заяву. Отже, для задоволення заяви недостатньо лише послатися на конфлікт між колишнім подружжям або на загальне відчуття страху; має бути встановлено саме реальну, а не припустиму загрозу, підтверджену належними доказами, а також певну тривалість, повторюваність або імовірність продовження насильницької поведінки. Суд звертає увагу, що між сторонами дійсно існують складні та конфліктні відносини. Спори стосуються як місця проживання та способу участі у вихованні дітей, так і права заявниці на проживання у квартирі, що є власністю її колишнього чоловіка. Однак сам по собі конфлікт між колишнім подружжям, навіть тривалий та емоційно напружений, ще не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису без доведення тих саме обставин, які законом визначені як необхідні: домашнього насильства у певній формі, реальної загрози його повторення чи продовження, а також ризику завдання істотної шкоди постраждалій особі. Оцінюючи докази, подані заявницею, суд насамперед враховує зміст її початкової заяви. Із цієї заяви вбачається, що вона формулює доводи переважно загально: зазначає про те, що протягом кількох років [PERSON] вчиняє щодо неї психологічне насильство, а з початку 2025 року неодноразово вчиняв домашнє насильство, ображав, погрожував, виганяв з квартири, однак конкретизованих, детально викладених у часовій послідовності епізодів із зазначенням дат, характеру кожного окремого прояву насильства, його наслідків, даних про очевидців, звернень за медичною допомогою, у заяві фактично не наведено. Прохальна частина заяви містить широкий перелік обмежень строком на шість місяців, однак обсяг запитуваного втручання у права іншої особи не підкріплений співмірним за переконливістю масивом доказів. Копія рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.11.2024 у справі № 466/9295/24 підтверджує факт розірвання шлюбу між сторонами, однак сама по собі не підтверджує ані факт вчинення домашнього насильства після розірвання шлюбу, ані наявність реальної загрози його продовження. Навпаки, цей документ лише свідчить про припинення шлюбних відносин , наявність між сторонами тривалого сімейного конфлікту та про те, що ініціатором розлучення був [PERSON] . Копія акта про фактичне місце проживання (непроживання) від 16.03.2026, долучена до матеріалів справи, містить відомості про те, що за адресою [ADDRESS] проживають, зокрема, [PERSON] , [PERSON] та діти. Однак і цей документ сам по собі не є доказом вчинення домашнього насильства, а лише підтверджує спільне фактичне проживання або перебування сторін та дітей за однією адресою на момент його складання. Наявність спільного проживання, як і наявність конфлікту на ґрунті такого проживання, ще не тотожна доведеному факту насильства у розумінні спеціального закону. З пояснень заявниці вбачається, що на даний час вона з дітьми проживає в орендованому житлі за іншою адресою, між тим наполягає на задоволенні заяви в частині визначення її фактичного місця проживання зі застосуванням обмежувального припису саме за адресою [ADDRESS] . При цьому нею не спростовано пояснення представника зацікавленої особи в ході судового розгляду про те, що за умовами договору , укладеного між колишнім подружжям, [PERSON] , згідно встановленого графіку участі у вихованні дітей, приїздить за місцем теперішнього проживання заявниці , так як регулярно привозить та забирає дітей для супроводження до школи. Тобто заявниця не вбачала жодної небезпеки для себе, повідомляючи колишньому чоловікові нове місце свого проживання. Подані довідки медичних закладів також не містять такого змісту, який би сам по собі свідчив про реальну та безпосередню загрозу для заявниці з боку заінтересованої особи. Із наданих копій вбачається, що вони стосуються перебування чи неперебування заявниці на певних обліках, однак не містять висновків про тілесні ушкодження, заподіяні саме [PERSON] , не фіксують часу, способу чи обставин їх можливого спричинення, не встановлюють причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою заінтересованої особи та конкретною шкодою здоров`ю заявниці. Тому такі довідки не можуть розглядатися як належні та достатні докази фізичного насильства чи високого рівня ризику його повторення. Суттєве значення заявниця надавала висновку психолога від 23.03.2026, складеному [PERSON] на її запит. Із цього висновку вбачається, що консультація була проведена 16.03.2026 з участю дітей, метою було, серед іншого, дослідити вплив виховного впливу батька на психоемоційний стан дітей, з`ясування думки дітей стосовно кожного з батьків та їхнього місця проживання. У висновку описані пояснення дітей, їх переживання, внутрішнє напруження та реакції на сімейний конфлікт. Разом із тим суд зазначає, що вказаний висновок складений не за ухвалою суду, не в межах судової експертизи, а на підставі звернення матері; він ґрунтується переважно на бесідах із дітьми та даних, отриманих у межах консультації, а тому, хоча і є письмовим доказом, не може автоматично підтверджувати факт вчинення саме домашнього насильства [PERSON] . Такий висновок може свідчити про загальну конфліктність сімейної ситуації, емоційне навантаження на дітей та потребу у захисті їхніх інтересів, але він не є самодостатнім доказом того, що існує реальна та безпосередня загроза продовження домашнього насильства щодо самої заявниці, яка б виправдовувала застосування настільки істотного судового обмеження, як обмежувальний припис на шість місяців. Так само не змінює висновків суду і банківська виписка, долучена до матеріалів справи. Така виписка може свідчити про рух коштів по рахунку, але сама по собі не доводить ані факту економічного насильства з боку [PERSON] , ані факту позбавлення заявниці житла, коштів чи засобів існування в тому значенні, яке надає цьому поняттю Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Для визнання економічного насильства недостатньо загальних посилань на фінансові непорозуміння між сторонами чи різне бачення ними розподілу витрат; мають бути наведені конкретні дії, спрямовані на умисне позбавлення особи житла, коштів, документів чи можливості ними користуватися, і такі дії мають бути доведені належними доказами. У матеріалах справи таких переконливих доказів суд не вбачає. Судом, в судовому засіданні було досліджено відеозапис, який надала представник зацікавленої особи, з якого вбачається, що у приміщенні квартири за адресою [ADDRESS] , панує безлад , біля дивану, на якому лежить заявниця, наявні пляшки з алкогольними напоями . Саме [PERSON] поводиться неадекватно, голосно кричить, виражається нецензурною лексикою в присутності малолітніх дітей, проявляє агресивну поведінку до [PERSON] у відповідь на його запитання з приводу того, що мати не забрала дітей зі школи, про що вчителі повідомили батька дітей. Окремо суд бере до уваги, що [PERSON] покликався на існування термінового заборонного припису серії АА № 612340 від 28.03.2026, винесеного поліцейським стосовно [PERSON] , та на те, що цей припис оскаржується до Львівського окружного адміністративного суду , а відомості, покладені в його основу, на думку [PERSON] є недостовірними. Сам по собі факт винесення термінового заборонного припису може свідчити про реагування поліції на повідомлення про насильство, однак не звільняє суд від обов`язку самостійно оцінити ризики і докази. Водночас у наданих матеріалах відсутній такий обсяг об`єктивних доказів, який би дозволив суду, незалежно від існування чи оскарження термінового заборонного припису, дійти переконливого висновку про наявність реальної загрози саме на час розгляду судом заяви. Більше того, із самих заперечень вбачається, що сторони ведуть між собою численні паралельні провадження, у тому числі щодо притягнення до адміністративної відповідальності, а також оскаржують процесуальні рішення , ухвалені щодо них. Це ще раз підтверджує конфліктність стосунків сторін, але не може замінити собою доказування обставин, які вимагає закон для видачі обмежувального припису. Суд критично оцінює і ту обставину, що значна частина доводів сторін у цій справі фактично стосується спору навколо проживання у квартирі, права на користування житлом, місця перебування дітей, виконання батьківських обов`язків, а також взаємних звинувачень у неналежній поведінці. Обмежувальний припис не може бути інструментом вирішення житлового спору, спору про місце проживання дітей чи способу участі одного з батьків у вихованні дітей. Якщо між сторонами існує саме такий багатошаровий конфлікт, суд зобов`язаний особливо уважно відмежувати ситуації, де дійсно є підтверджене домашнє насильство та ризик його повторення, від ситуацій, де одна зі сторін намагається використати спеціальний захисний механізм для досягнення переваги в іншому спорі. Матеріали цієї справи, на переконання суду, свідчать про високий рівень взаємного конфлікту між колишнім подружжям, однак не містять достатнього та переконливого доказового масиву для безсумнівного висновку, що на момент вирішення справи має місце саме така реальна загроза, яка потребує застосування обмежувального припису. Суд також звертає увагу на критерій тривалості та повторюваності насильства. Заявниця вказує на багаторічність конфлікту та на неодноразовість домашнього насильства з початку 2025 року. Однак самі по собі ці твердження, без належної конкретизації та без підкріплення зовнішніми об`єктивними доказами, не можуть бути покладені в основу судового рішення. Для встановлення тривалості домашнього насильства суду необхідно бачити або низку підтверджених епізодів, пов`язаних між собою спільним насильницьким характером поведінки, або належні документи, які свідчать про систематичні звернення до поліції, медиків, соціальних служб, наявність фіксації ушкоджень, відповідні акти реагування, відомості про постійні погрози чи переслідування. У поданих матеріалах така системність у доказовому розумінні належним чином не простежується. Суд приходить до висновку, що сторони вже тривалий час перебувають у сімейному конфлікті, однак це не тотожне доведеній тривалості саме домашнього насильства у розумінні закону. Постанови ж суду від 03.11.25 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУ пАП на даний час є предметом дослідження суду апеляційної інстанції, відтак не можуть бути беззаперечним доказом у даному провадженні. Зокрема, щодо поданих суду фотографій тілесних ушкоджень у заявниці, містять лише зазначену від руки дату їх ніби-то виникнення. Однак такі відомості не є належним підтвердженням часу та обставин отримання вказаних ушкоджень, зокрема, на вказаних фотографіях зазначенні дати минулих років. Відтак, вказані фото не підтверджують факт вчинення насильства саме у період, на який посилається [PERSON] у своїй заяві. Щодо критерію реальної загрози суд зазначає таке. Закон вимагає оцінити не абстрактний ризик, не загальне побоювання заявника і не емоційну напруженість взаємин, а саме вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, тяжких або особливо тяжких наслідків, а також смерті постраждалої особи. Це означає, що загроза має бути реальною, конкретною, такою, що випливає із встановлених обставин справи, підтвердженою доказами і актуальною на час розгляду заяви. У цій справі заявниця не надала належних медичних документів про ушкодження, не подала суду належних записів чи інших об`єктивних доказів безпосередніх погроз, не навела у заяві конкретного переліку підтверджених епізодів із деталізацією часу та наслідків. За таких обставин суд позбавлений можливості зробити переконливий висновок про наявність того рівня небезпеки, який виправдовував би судове обмеження прав іншої особи на запитуваний строк і в запитуваному обсязі. При цьому суд не ігнорує доводи [PERSON] про те, що заявниця сама вчиняє щодо нього протиправні дії чи використовує механізм захисту з неналежною метою, однак і ці доводи не розглядаються судом як встановлені факти лише на підставі самих заперечень. Суд зазначає лише те, що наявність взаємних звинувачень, множинних спорів і невирішених паралельних проваджень додатково зобов`язує суд обережно підходити до обмеження прав кожної зі сторін та спиратися лише на ті обставини, які підтверджені належними і достатніми доказами у межах саме цієї справи. У межах цієї справи такого ступеня доказаності заявницею не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед установленої сили, а суд оцінює як кожний доказ окремо, так і достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Саме з цих засад суд виходить, оцінюючи і заяву, і долучені до неї документи, і письмові заперечення. Докази у справі свідчать про наявність гострого сімейного конфлікту після розірвання шлюбу, про складну психологічну ситуацію навколо дітей, про наявність спорів щодо проживання, виховання дітей і користування житлом, однак не свідчать з достатньою переконливістю про те, що заявницею доведено саме реальну загрозу продовження домашнього насильства з боку [PERSON] , а також не доведено тривалість, систематичність і підтверджену повторюваність такого насильства у тому обсязі, який необхідний для видачі обмежувального припису. Отже, беручи до уваги, що обмежувальний припис є спеціальним судовим заходом захисту, який може бути застосований лише за наявності доведених ризиків, а не як реакція на сам факт сімейного конфлікту, зважаючи на відсутність належних та достатніх доказів реальної загрози продовження чи повторення домашнього насильства, недоведеність саме такої тривалості та систематичності домашнього насильства, яка б виправдовувала застосування запитуваних обмежень, а також враховуючи необхідність недопущення необґрунтованого обмеження прав заінтересованої особи, суд доходить висновку, що заява [PERSON] є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed