Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить, з урахуванням уточнень, визнати інформацію, поширену відповідачем [PERSON] [INFO] у соціальній мережі Facebook (www.facebook.com) на власній сторінці (https://www.facebook.com/rdovbenko) за посиланням, а саме: [INFO] «...ці дві морди в Тернополі ймовірно заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця, якого здають в ТЦК, і відбувається це наступним чином... Не ТЦК платить за такі послуги, а саме замовники, які хочуть відправити на війну своїх ворогів, то використовують цих злодюжок, як посередників. Ось тільки цікаво, скільки ж це треба здати хлопців, щоб заробити хоча б на один бак бензини? [PERSON] та позорище... їхні прізвища [PERSON] та [PERSON] » «А за того, що праворуч, то кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська, адже йшов туди для фоточок...» недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, провокує агресію та створює загрозу його фізичній безпеці та безпеці членів його родини. Зазначена інформація є наклепницькою, містить необґрунтовані звинувачення та поширюється серед значної аудиторії, оскільки відповідач має понад 33 тисячі підписників, що суттєво збільшує її вплив та негативні наслідки. Окрім того, просить зобов`язати відповідача [PERSON] видалити зазначений допис у соціальній мережі Facebook, а також публічно спростувати поширену недостовірну інформацію у тому ж форматі (текстовий допис із фото) та на тій же платформі (власна сторінка у Facebook), де вона була опублікована, із зазначенням того, що поширена ним інформація не відповідає дійсності. Також, просить заборонити відповідачу [PERSON] у будь-якій формі (усній, письмовій, через соціальні мережі або інші засоби масової інформації) надалі поширювати неправдиву інформацію, яка може завдати шкоди його честі, гідності, діловій репутації, а також створити загрозу його безпеці та безпеці членів його сім`ї. Окрім того, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн за приниження честі, гідності, ділової репутації, вплив на його соціальний статус та виклик негативних емоційних переживань. Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати у відповідності до чинного законодавства. В обгрутнування позову посилається на те, що вказана вище інформація, яка поширена [INFO] відповідачем [PERSON] на його власній сторінці в соціальній мережі Facebook, не відповідає дійсності і є недостовірною, а не оціночними судженнями оскільки стверджує, що він заробляє за кожного молодого хлопця, якого здає в ТЦК на замовлення інших осіб, які хочуть відправити на війну своїх ворогів. Крім того, в дописі його позиціоновано, як «злодюжку», тобто особу, яка вчиняє кримінально-каране діяння. Тобто відповідач, не перевіривши інформацію від невідомих йому осіб, які беззаперечно відомі самому відповідачу, поширив неправдиву, негативну інформацію. З огляду на суспільну напругу, спричинену збройною агресією рф проти України та критичне ставлення громадськості до діяльності ТЦК та СП через поширені твердження щодо можливих неправомірних дій, зазначена публікація не лише завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, а й створює можливу загрозу його безпеці та безпеці членів його родини. Автор, маючи понад 33 тисячі підписників, що значно збільшує охоплення аудиторії, у своєму дописі стверджує: «ці дві морди в Тернополі ймовірно заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця, якого здають в ТЦК, і відбувається це наступним чином... Не ТЦК платить за такі послуги, а саме замовники, які хочуть відправити на війну своїх ворогів, то використовують цих злодюжок, як посередників». При цьому, допис містить його фотографію, що свідчить про умисел відповідача у поширенні завідомо недостовірної інформації. Зазначене твердження є наклепницьким та безпідставно звинувачує його у вчиненні корупційних та аморальних дій, що спричиняє негативне ставлення суспільства, дискредитує його в очах громадськості та завдає значної моральної шкоди. Крім того, публікація провокує агресію щодо нього та членів його родини, що може мати непередбачувані наслідки, зокрема фізичні погрози чи напади. З огляду на викладене, зазначена інформація підлягає спростуванню, а дії відповідача - правовій оцінці у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Крім того, в коментарях до цього допису відповідач в стверджувальній формі поширив наступну інформацію: «А за того, що праворуч, то кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська, адже йшов туди для фоточок, а з`ясувалося, що там не всі питання рішаються і можуть відправити реально воювати.». Зазначена інформація також не відповідає дійсності і є недостовірною, а не оціночними судженнями Розповсюдження вищевказаної недостовірної інформації, яка доведена до великого кола осіб принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Зазначає, що він, [PERSON] є головою відокремленого підрозділу Громадської Спілки «Всеукраїнське Об`єднання Учасників бойових дій та Волонтерів АТО», директором благодійного фонду БФ «Порятунок та Милосерддя», членом правління профспілки Учасників УБД та військовослужбовців, добровольцем, мобілізованим 28 лютого 2022 року, учасником бойових дій та активним членом ветеранських організацій. Розповсюджена недостовірна інформація формує негативний образ його, як громадського діяча, ветерана, учасника бойових дій та керівника благодійного фонду, що, своєю чергою, впливає на довіру до організації та її здатність залучати благодійні внески для допомоги пораненим військовим і сім`ям загиблих. Поширена інформація завдала йому моральних та репутаційних збитків, а також негативно вплинула на роботу фонду. Незважаючи на відсутність безпосередніх фінансових втрат на момент подання позову, зміст допису створює негативний інформаційний фон, що може унеможливити залучення потенційних партнерів, донорів та волонтерів, що своєю чергою ставить під загрозу діяльність фонду та його благодійну мету. Окрім цього, поширення неправдивої інформації дискредитує його, як ветерана та учасника бойових дій, що негативно впливає на його суспільну та професійну діяльність. Також звертає увагу, що 27 лютого 2025 року відповідачем було додано коментар до свого попереднього публічного допису, який набрав значної кількості поширень (255 репостів). У цьому коментарі відповідач зазначив: «Щойно дізнався, що ця морда, що праворуч «страшний» «вояка» «активіст» готує позов до суду на мене))) Боже, яке воно ... Понад 10 років б`ється головою в штангу, захотів і з позовом своїм ще одну штангу зловити))) лох - доля)))». Зазначений коментар містить образливі висловлювання та публічне висміювання, що свідчить про умисел відповідача у створенні негативного його образу серед своєї аудиторії. Це підтверджує цілеспрямованість дій відповідача щодо дискредитації його та формування негативного ставлення до нього в суспільстві. Коментар відповідача також вказує на його переконаність у власній безкарності за поширення неправдивої інформації, що підтверджується зневажливим ставленням до поданого позову. Це свідчить про свідоме прагнення відповідача продовжувати формувати негативний його образ та підривати його репутацію, що лише посилює моральну шкоду. Враховуючи вищезазначене, коментар відповідача підтверджує умисел у поширенні наклепу та його дискредитації, що є підставою для захисту честі, гідності та ділової репутації відповідно до чинного законодавства України. Використання відповідачем його зображення без його згоди в поєднанні з поширенням завідомо недостовірної інформації про його зміст у створенні негативного суспільного сприйняття його особи. Публікація його фото в контексті неправдивих звернень спрямована на однозначну ідентифікацію його, як особи, до якої адресовані наклепницькі підтвердження, що значно підсилює негативний вплив такої інформації на його честь, гідність і ділову репутацію. Дії відповідача сприяють формуванню хибного явлення про нього серед широкого кола осіб, що не тільки дискредитує його, як громадського діяча та ветерана, а й створює можливі загрози його безпеці та безпеці його рідним. 05 березня 2025 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди залишено без руху,надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення позивачу ухвали про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі зазначено, що позивачу необхідно сплатити судовий збір за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, що станом на день звернення до суду становить 5133,6 грн та надати суду оригінал платіжного документу. Окрім того, слід уточнити вимоги позову, зокрема викладені у п. 5 позовної заяви. 27 березня 2025 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про поновлення процесуального строку на усунення недоліків позовної заяви разом із уточненою позовною заявою та квитанцією про сплату судового збору. Зазначає, що під час моніторингу офіційного сайту судової влади України йому стало відомо, що ухвалою суду від 05.03.2025 йому надано строк десять днів для усунення недоліків позовної заяви. Проте, станом на сьогодні він не отримував офіційного повідомлення або копії вказаної ухвали. Посилаючись на ст.118, 126 ЦК України, просить поновити процесуальний строк на усунення недоліків позовної заяви. 01 квітня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди в порядку загального позовного провадження. 07 травня 2025 року відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Окрім того, просить визнати недоведеність складу правопорушення, визнати недопустимість доказів у вигляді скріншотів без підтвердження авторства, встановити зловживання позивачем процесуальним правом. Додатково, на підставі ст. 185 ЦПК України, просить залишити позовну заяву без розгляду, як таку, що не містить належних доказів або закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору або виключити недопустимі докази (скріншоти без верифікації) із матеріалів справи. Відзив мотивує тим, що вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги необґрунтованими, надуманими, побудованими на маніпуляціях та припущеннях, які не мають одної доказавої сили, а їх метою є не захист права, а дискредитація, тиск і створення хибного враження про його моральний або правовий статус. Вважає, що позовна заява не містить жодного належного чи допустимого доказу, що саме він, [PERSON] , створив або поширив спірну інформацію. Жодна з вимог позову не підтверджена ні технічною (ІР-адреса, легування, електронний підпис), ні цифрово (верифікація акаунту), ні процесуально (експертизою чи зізнанням відповідача). Усі докази це скріншоти без електронного підтвердження, що суперечить позиціям Верховного Суду, зокрема, постановам у справах № 161/11647/20 та № 361/5394/19. Також, вважає, що в даному випадку відсутня протиправність навіть при умовному авторстві, так як Конституція України (ст.34) і практика ЄСПЛ визнають критичну думку, оцінку, гіперболу, сатиру й образну мову, як форму реалізації свободи вираження поглядів. Окрім того, позивач не надав жодного доказу моральних страждань, зокрема: немає медичних довідок, немає свідчень психологів, немає експертиз або свідків, немає причинно-наслідкового зв`язку. 100000 грн є довільною, надуманою сумою, покликаною створити враження тяжкості у відсутності шкоди. Позивач діє всупереч меті цивільного процесу, використовуючи суд, як інструмент тиску та розправи, що прямо підпадає під ст.185-1 ЦПК України. 26 травня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача, адвоката Коцюби Н.Я., надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, посилаючись на безпідставність заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що у відзиві відповідач жодним чином не спростовує тверджень і обґрунтувань позивача, зазначених у позовній заяві та не надає зі своєї сторони ніяких доказів на підтвердження своєї невинуватості та непричетності щодо опублікування на свої сторінці у соціальній мережі [PERSON] фото та дописів, які є неправдивою інформацією, що порушують честь та гідність позивача. Окрім дописів, зазначених у позовній заяві, 17 травня 2025 року відповідач у свої переписці із [PERSON] , вчергове поширює допис про позивача, висловлюючись щодо позивача в образливій формі і зазначає « [PERSON] позов в суд вона на мене подасть, але ще ні ))) А чому ще ні? [PERSON] за компанію зі своїм дружком [PERSON] ))) чи спочатку подивишся як такий самий деградант як ти стягне зі своїм позовом, що попав на розгляд саме судді Тхорик, яка також мене дуже «любить» та з усіх сил готова вас підтримати)))». 21 травня 2025 року відповідач знову виставляє на своїй сторінці [PERSON] образливий допис щодо позивача, вживаючи при цьому в сторону позивача нецензурну лексику. Мережа фейсбук, згідно відповідних правил користування соціальною мережою, видаляє цей допис. На що відповідач коментує « [PERSON] почав скаржитись [PERSON] на те що я йому відповів Не плач, [PERSON] ))) все буде добре))» Зазначені коментарі містять образливі висловлювання та публічне висміювання, що свідчить про умисел відповідача у створенні негативного образу позивача серед своєї аудиторії та підтверджує цілеспрямованість дій відповідача щодо дискредитації та наклепу по відношенню до позивача, що є підставою для захисту честі, гідності та ділової репутації відповідно до чинного законодавства України. Коментарі відповідача також вказують на його переконаність у власній безкарності за поширення неправдивої інформації, що підтверджується зневажливим ставленням до поданого позову та судового розгляду взагалі. При цьому, звертає увагу, що такими діями, а саме коментуваннями про хід розгляду позовної заяви щодо захисту честі, гідності та ділової репутації [PERSON] у соціальній мережі Фейсбук, відповідач підтверджує що це саме він [PERSON] у соціальній мережі Facebook (www.facebook.com) на власній сторінці ( [INFO] поширив та поширює в образливій формі, інформацію про позивача, яка є недостовірною. А адресовані в сторону позивача не оціночні судження, а наклепницькі твердження, значно підсилюють негативний вплив такої інформації на честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] . Дії відповідача сприяють формуванню хибного уявлення про [PERSON] серед широкого кола осіб, що не тільки дискредитує його, як громадського діяча та ветерана, а й створює загрози його безпеці та безпеці рідним. Заперечення відповідача на позовну заяву, які зазначені у відзиві, не містять жодних доказів у спростування події та фактів, що викладені у позовній заяві, які на його твердження не відповідають дійсності та на думку відповідача є надуманими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, так як до позову долучені скріншоти без електронного підтвердження. Проте, звертає увагу суду, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет), як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до норм ЦПК за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд розглядає електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування), як доказ у справі в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування, як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. Згідно наведеного вище, короткі тези [PERSON] про відсутність доказів його авторства щодо дописів про [PERSON] , відсутність протиправності при умовному авторстві та зловживанням правом зі сторони позивача є лише виписаними тезами, без належного обгрунтовання та підтвердження їх доказами, а відтак, не спростовують позовних вимог. Вважає, що скріншоти з листування у мережі Facebook, що додані до позовної заяви та додатково додаються до відповіді на відзив, та з огляду сторінки соціальної мережі Facebook за посиланням на яку відразу потрапляєш на сторінку [PERSON] , свідчать про те, що саме відповідачем та на його сторінці, де він із його фотозображенням зазначений автором цифрового контенту, була поширена інформація, яка порушує особисті немайнові права позивача. Зазначена інформація у дописах відповідача на його сторінці у мережі Фейсбук про [PERSON] не відповідає дійсності і є недостовірною. І зовсім не оціночними судженнями, оскільки у дописі відповідач у стверджувальній формі зазначає неправдиву інформацію, чим порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. З моменту публікації недостовірної інформації позивач намагається відновити порушені права, життя його перенасичене негативними емоціями, психологічними переживаннями, емоційним стресом через публікації та їх широкий розголос. Вищезазначені дописи та публікації порушили всі актуальні життєві плани, на тривалий час потягли за собою нераціональне витрачання активного життєвого часу. Це зумовлено тим, що позивач був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя, адже витрачає час на підготовку заяв по суті справи та інших заяв, відвідування установ органів державної влади, адвоката, щоб добитися належного захисту своїх порушених прав та відновлення репутації. Незважаючи на відсутність безпосередніх фінансових втрат на момент подання позову, зміст дописів, здійснених [PERSON] створює негативний інформаційний фон, що унеможливлює залучення потенційних партнерів, донорів та волонтерів, що своєю чергою ставить під загрозу діяльність фонду та його благодійну мету. Окрім цього, поширення неправдивої інформації дискредитує [PERSON] як ветерана та учасника бойових дій, що негативно впливає на його суспільну та професійну діяльність. [PERSON] є головою відокремленого підрозділу Громадської Спілки «Всеукраїнське Об`єднання Учасників бойових дій та Волонтерів АТО», директором благодійного фонду БФ «Порятунок та Милосердя», членом правління профспілки Учасників УБД та військовослужбовців, добровольцем, мобілізованим 28 лютого 2022 року, учасником бойових дій та активним членом ветеранських організацій. Розповсюджена недостовірна інформація формує негативний образ про нього як громадського діяча, ветерана, учасника бойових дій та керівника благодійного фонду, що, своєю чергою, впливає на довіру до організації та її здатність залучати благодійні внески для допомоги пораненим військовим і сім`ям загиблих та безвісти зниклих воїнів. За викладених обставин, враховуючи характер спірних відносин, ступінь заподіяння шкоди честі, гідності позивача, необхідні для відновлення попереднього стану, який зазнав змін внаслідок поширення щодо нього недостовірної інформації, що є предметом судового розгляду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважають, що стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 100000 грн за приниження честі, гідності, ділової репутації, впливу на його соціальний статус та виклик негативних емоційних переживань є співмірним та справедливим за вчинені відповідачем протиправні діяння. Відповідно до вищенаведеного, відзив [PERSON] жодним чином не спростовує позовних вимог, а викладені у відзиві заперечення, у вигляді коротких тез, на позовну заяву є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Згідно наведеного вище, просить позовну заяву [PERSON] задовольнити в повному обсязі. 20 червня 2025 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Зазначає, що із обставинами, викладеними у позовній заяві він не погоджується, вважає їх безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Звертає увагу щодо адреси проживання позивача та відповідача. Зокрема, [PERSON] не надав суду копію поспарта та витягу з реєстру територіальної громади або будь-якого іншого документу, який би підтверджував, що він проживає саме за цією адресою і ця адреса є належною для отримання судової кореспонденції. Конверти із судовою кореспонденцією поверталися до суду із відміткою «за завершенням терміну зберігання» або «за відсутністю адресата». Вказані дії [PERSON] можуть свідчити про навмисні маніпуляції з метою подальшого безпідставного поновлення процесуальних строків, як, наприклад, із ухвалою про залишення позову без руху. Що стосується його адреси, то йому невідомо звідки в [PERSON] інформація, що він проживає по [ADDRESS] , що може свідчити, що позов адресований взагалі не йому. Сам позов не містить жодних доказів того, що сторінка у соцмережі належить саме йому, [PERSON] , [INFO] , жителю [ADDRESS] . У позові [PERSON] не вказує жодних конкретизуючих відомостей про нього, які могли би беззаперечно ідентифікувати його та свідчити про те, що позов стосується саме його. Відтак, лише тому, що позов надісланий до Бучацького районного суду, а він проживає в м. Бучач, суд вирішив, що він стосується його. [PERSON] цитує допис у соціальній мережі Фейсбук, де зазначено: «…ці дві морди в Тернополі ймовірно заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця, якого здають в ТЦК...». Якщо проаналізувати зміст цього речення, то очевидним є те, що вказана інформація не є стверджувальна, як про це пише [PERSON] , а є припущенням. Далі у позові позивач пише: «з огляду на суспільну напругу, спричинену збройною агресією рф проти України та критичне ставлення громадськості до діяльності ТЦК та СП через поширені твердження щодо можливих неправомірних дій, зазначена публікація не лише завдає шкоди моїй честі, гідності, а й створює можливу загрозу моїй безпеці...». Тобто, сам [PERSON] підтверджує, що дії, можливо, не правомірні. Фактично, він сам підтверджує, що висловлювання у дописі є припущенням. Також, він не подав жодних доказів того, що йому було завдано моральну чи матеріальну шкоду, завдано репутаційних втрат чи негативно вплинуло на роботу фонду, а лише стверджує, що, можливо, йому така шкода буде колись завдана. Вважає, що допис, авторство якого позивач приписує йому, не має наклепницького характеру. Наклепом є твердження, а не припущення. Докази, на які посилається [PERSON] вважає недопустимими. Уся позиція позивача будується на основі електронних доказів - роздруківок із сайту соцмережі. Відповідно до положень ч.2 ст. 100 ЦПК електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». [PERSON] вказаних вимог закону не дотримав. Додані до позовної заяви документи викликають сумнів з приводу їх достовірності у зв`язку з відсутністю необхідних реквізитів електронного доказу, зокрема, дати і місця фіксації. Позов не містить інформації, коли створена сторінка. Також зазначає, що в однієї людини може бути декілька акаунтів у соцмережах. Якщо у соціальній мережі Фейсбук ввести в пошуку « [INFO] », то буде знайдено багато сторінок. Сторінка, на яку посилається [PERSON] , як на його, не має відомостей про по-батькові того [PERSON] , якому приписується авторство. Можливо той, хто є власником сторінки не [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і т.д. Фотографія на сторінці не є доказом належності сторінки саме йому. Ключовим у судовому процесі є визначення особи, яка повинна бути залучена відповідачем. Тобто особою, яка теоретично порушила певні права іншої особи і внаслідок цього повинна нести певну відповідальність. Саме позивач повинен довести факт поширення відповідачем недостовірної інформації, а також те, що внаслідок цього були порушені особисті немайнові права позивача. Належним відповідачем у разі поширення інформації у мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Якщо ж автор поширеної інформації невідомий або його особу неможливо встановити, то належним відповідачем є власник веб-сайту. Жодних належних доказів, що саме йому належить сторінка і саме він є автором допису у справі немає. Виходячи з цього, вважає, що його безпідставно залучено, як відповідача, що у свою чергу також шкодить його діловій репутації, як активіста, честі та гідності. Незалучення у справі належного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . [PERSON] не надав суду копії паспорта чи будь-якого іншого документу, де наявне фото для того, щоб можна було стверджувати, що фото, яке розміщене у дописі саме його. Неможливо беззаперечно встановити із єдиної копії посвідчення УБД, що у дописі йдеться саме про нього. В позові [PERSON] посилається на частину 3 статті 277 ЦК України, в якій вказано, що негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону «Про інформацію» та Закону «Про доступ до публічної інформації» №1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, ч. 3 статті 277 ЦК виключено. Тому, чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації. Як висновок, під час вирішення спору по суті необхідно керуватись ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Варто також звернути увагу на поняття «факти» та «оціночні судження». Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див., зокрема, постанову КЦС ВС від 24 травня 2023 року в справі № 536/911/21). У дописі, який цитує [PERSON] є явні ознаки припущення, тому не можуть бути витлумачені як фактичні дані і, як наслідок, відносяться до оціночних суджень. Законом не передбачено жодної відповідальності за оціночні судження. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Щодо отриманої моральної шкоди то зазначає, що позивач не довів того, що він дійсно її зазнав. Розмір шкоди не обґрунтований і неспіврозмірний шкоді. Саме по собі висловлювання, що стосуються позивача не є підставою для стягнення моральної шкоди. Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відтак, позивачем не доведено особисто його причетність до вказаного допису, не доведено, що сторінка у соцмережі належить саме йому, не довів, чим саме і яку моральну шкоду йому завдано. Оскільки не встановлено авторство та належність сторінки конкретній особі, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Згідно ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2025 року у вказаній цивільній справі призначено судову лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу та зупинено провадження. 24 листопада 2025 року на адресу суду від Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта № 709/25-22 від 17 листопада 20205 року за результатами проведення судової семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі № 595/297/25. 27 листопада 2025 року ухвалою суду поновлено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди та призначено підготовче судове засідання. 09 лютого 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкодита призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув. Представник позивача [PERSON] , адвокат Коцюба Н.Я., будучи присутньою у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, просила позов задовольнити з підстав, викладжених у ньому та у відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що визначений законом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно Витягу з наказу командира військовї частини [NUMBER] (по строковій частині) № 37 від 28.02.2022, наказано сержанта [PERSON] , командира другого відділення другого взводу роти контр диверсійної боротьби ВОС-100182 шпк «молодший сержант», з посадовим окладом 3170 грн на місяць, вважати таким, що 28.02.2022 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків. З посвідчення серії [NUMBER] від 16.05.2023, виданого військовою частиною [NUMBER] , убачається, що [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів вйни учасників бойових дій. Позивач [PERSON] є керівником відокремленого підрозділу громадської спілки «Всеукраїнське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО» в Тернопільській області, що знаходиться за адресою в [ADDRESS] , що стверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.02.2025. Вид діяльності 94.99 Діяльність інших громадських організацій, н.в.і.у. За даними посвідчення № 9, виданого Тернопільською обласною профспілкою учасників бойових дій, [PERSON] є членом правління профспілки. Посвідчення дійсне до 23.09.2027. Позивачем до матеріалів цивільної справи долучені копії скріншотів зі сторінки [INFO] , яка належить [PERSON] , на яких містяться дописи із прикріпленими фото двох осіб, зокрема: - «Повідмляють читачі, що ці дві морди в Тернополі ймовірно заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця, якого здають в ТЦК, і відбувається це наступним чином... Не ТЦК платить за такі послуги, а саме замовники, які хочуть відправити на війну своїх ворогів, то використовують цих злодюжок, як посередників. Ось тільки цікаво, скільки ж це треба здати хлопців, щоб заробити хоча б на один бак бензини? Встидоба та позорище... їхні прізвища [PERSON] та [PERSON] . Хочу звернути додаткову увагу на те, що якщо це правда, тоді дуже цікаво, адже саме вони про мене, вже біля десяти років виписують всілякі нісенітниці так як завжди без жодного омріяного ними результату)) Будучи зараз такими лохами, що називали моїх читачів аналогічними словами». Коментарі до вказаного вище допису, на які звертає увагу позивач по справі: - «…А за того, що праворуч, то кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська, адже йшов туди для фоточок…»; - «Щойно дізнався, що ця морда, що праворуч «страшний» «вояка» «активіст» готує позов до суду на мене))) Боже, яке воно… Понад 10 років б`ється головою в штангу, захотів із позовом своїм ще одну штангу зловити))) лох-доля)))». Висновком експерта № 709/25-22 від 17 листопада 2025 року за результатами проведення судової семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі № 595/297/25 встановлено наступне: 1) у дописах [PERSON] , опублікованих на власній сторінці в соціальній мережі Facebook ([INFO] ) «...ці дві морди в Тернополі ймовірно заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця, якого здають в ТЦК, і відбувається це наступним чином... Не ТЦК платить за такі послуги, а саме замовники, які хочуть відправити на війну своїх ворогів, то використовують цих злодюжок, як посередників. Ось тільки цікаво, скільки ж це треба здати хлопців, щоб заробити хоча б на один бак бензини? [PERSON] та позорище... їхні прізвища [PERSON] та [PERSON] » «А за того, що праворуч, то кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська, адже йшов туди для фоточок...» - містяться висловлювання образливого та негативного характеру, як щодо [PERSON] , так і щодо [PERSON] ; 2) негативний та образливий зміст публікацій, розміщення фотографій під дописом унеможливлює сприйняття їх як абстрактних або таких, що не стосуються конкретної особи; 3) висловлювання [PERSON] , в яких міститься інформація образливого та негативного характеру щодо [PERSON] («замовники платять»; «використовують»; «здають в ТЦК»; «виписують всілякі нісенітниці»; «йшов туди для фоточок, а з`ясувалося, що там не всі питання рішаються і можуть реально відправити воювати») є фактичними твердженнями; висловлювання («ймовірно, заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця»; «кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська») є оціночними судженнями. З мотивувальної частини висновку вбачається, що логіко-змістовим та контент-аналізом поданого вище текстового матеріалу, встановлено, інформація викладена у формі допису в соцмережі «Фейсбук» стосовно осіб [PERSON] та [PERSON] подається у його експліцитному змісті (на поверхневому рівні), а мовним засобом характеристики цих осіб є позначення їхньої діяльності у даному інформаційному повідомленні як таких, що заробляють на тому, що надають інформацію про молодих хлопців, яких потім відправляють на війну («замовники, які хочуть відправити на війну своїх ворогів, то використовують цих злодюжок, як посередників»), характеризуючи [PERSON] та [PERSON] емоційно-забарвленою лексемою злодюжки, що у словнику позначено як лайливе слово, та означає людина, яка вчиняє дрібні кражіки [11, с. 463], та підсилено допис фотозображенням осіб, що в контексті реалізації допису сприймається як фото [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим вербальне позначення їх як «ці дві морди», що в контексті реалізації цього допису сприймається як зневажлива назва двох осіб (морда вульг. Про обличчя.// Уживається як лайливе слово [11, с. 690]) та конкретизація у коментарі до допису «Той що ліворуч»; «за того, що праворуч» вказує на осіб для масового адресата про кого конкретно йде мова, що унеможливлює сприйняття цих осіб, як абстрактних. Автор допису у стверджувальній формі повідомляє масовому адресату інформацію про те, що цим двом особам, які зображені на фото [PERSON] та [PERSON] , замовники платять гроші як посередникам, які виконують свою роботу, відправляючи на війну певних осіб: «Не ТЦК платить за такі послуги, а саме замовники, які хочуть відправити на війну своїх ворогів, то використовують них злодюжок, як посередників». Ця інформація репрезентована у словах та мовних конструкціях, словникове значення яких містить негативний аксіологічний компонент, зокрема вказівку на певні протизаконні дії [PERSON] та [PERSON] на користь певного замовника, що суперечать суспільній моралі та, можливо, деяким законам, а отже, є інформацією негативного характеру щодо вказаних осіб та їхньої діяльності. Разом з тим використання лайливого слова злодюжок та вульгаризму морда та лексеми лохами (у сучасному сленгу це образлива назва для простодушності, людини, яку легко обдурити або використати) є образливим аксіологічним компонентом негативної інформації висловлювання. Крім того, семантичним аналізом досліджуваного мовного матеріалу встановлено, що вжиті в ньому для характеристики осіб «використовують цих злодюжок, як посередників» мають на меті підкреслити про певну антисуспільну діяльність і містять його експресивну негативну характеристику, а отже, є лінгвістичними носіями образливої інформації щодо вказаних осіб, що характеризує це висловлювання як таке, що містить семантику образи. Разом з тим використання риторичної конструкції «Ось тільки цікаво скільки ж то треба здати хлопців, щоб заробити хоча б на один бак бензини?» містить стьоб та вказує на певну дріб`язковість згаданих осіб, що у вказаному змісті є негативною інформацією. Крім того, висловлювання [PERSON] , викладені у дописі у формі розповідних конструкцій, мають як стверджувальний, так і оцінний характер. Негативна інформація, щодо осіб [PERSON] та [PERSON] , закодована в розповідній конструкції «Повідомляють читачі, що ці дві морди в Тернополі ймовірно заробляють по 500 грн за кожного молодого хлопця якого здають в ТЦК», має суб`єктивну модальність, посилаючись на третіх осіб «повідомляють читачі» та вживання прислівника «ймовірно», що вказує на оцінний характер закодованої у досліджуваному висловлюванні інформації. Водночас вживання [PERSON] дієслівних форм дійсного способу («замовники платять», «використовують»; «здають в ТЦК»; «виписують всілякі нісенітниці»), які є маркерами об`єктивної модальності, та їхнє семантичне наповнення, вказують на те, що в значенні цих дієслів домінує фактуальна складова. Таким чином автор імплікує думку про те, що [PERSON] та [PERSON] заробляють певні кошти на тому, що повідомляють про місце перебування молодих людей та інформує адресатів про вже реалізовану на період мовлення ситуацію, повідомляє про неї, як про факт, який має місце насправді (в дійсності) і може бути перевірений. Вказане вище дає підстави стверджувати, що аналізовані висловлювання [PERSON] є такими, що містять інформацію (зокрема негативного характеру) щодо [PERSON] та [PERSON] , яка викладена у формі як оціночного судження, так і фактичних тверджень. Щодо коментаря: «той, що ліворуч - не знаю поки що. А за того, що праворуч, то кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська, адже йшов туди для фоточок, а з`ясувалося, що там не всі питання рішаються і можуть реально відправити воювати», частину інформації викладено у формі оціночних суджень (кажуть, що спеціально третю дитину робив для того, щоб втекти з війська), разом з тим підрядна частина речення містить фактуальну складову (адже йшов туди для фоточок, а з`ясувалося, що там не всі питання рішаються і можуть реально відправити воювати), таким чином автор повідомляє інформацію як факт, який має місце насправді (в дійсності) і може бути перевірений.Висновуючи викладене, а також виходячи зі значення лексем, які містять в своїй основі фактологічну опору (використання дієслів дійсного способу платять, використовують, здають, йшов, рішаються, відправити), тобто, висловлювання, які можна верифікувати на факт дійсності є фактичними твердженнями. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, у даній категорії справ позивачу першочергово слід довести сам факт поширення інформації, а потім встановити та вказати у позові автора інформаційного матеріалу - особу, яка його поширила, а також власника веб-сайту, на якому розміщений інформаційний матеріал. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. У разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно із Законом України «Про авторське право та суміжні права» власник веб-сторінки - це особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та управляє і/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Тобто законодавець окремо вирізняє власника веб-сайту (у даному випадку соціальної мережі) та власника веб-сторінки (акаунту), і це стосується й відповідальності за розміщення інформації в соціальних мережах. Таким чином, пред`являючи вимоги до певної особи та визначаючи її відповідачем у цій категорії справ, позивач має надати докази ідентифікації особи, яка буде відповідати за порушення його права та довести приналежність акаунту у соціальній мережі тій чи іншій фізичній особі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 грудня 2021 року (справа № 310/6999/19-ц, провадження № 61-14120св21), від 01 червня 2022 року (справа № 607/19370/20, провадження № 61-21309св21) та від 21 червня 2023 року (справа № 201/9683/18, провадження № 61-3011св23). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, з матеріалів справи не можливо достовірно встановити на підставі належних, допустимих та достатніх доказів відповідальність саме відповідача за спростування поширеної інформації, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме визначений позивачем відповідач [PERSON] є відповідальним за публікацію у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] . З наявних у матеріалах справи роздруківок не можливо однозначно встановити особу відповідача. Відповідачем [PERSON] не визнається факт розміщення та поширення спірної інформації та належність йому сторінки у соціальній мережі Facebook, на яку вказує позивач по справі. Слід зазначити, що « [PERSON] » є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки інтернет-мережа «Фейсбук» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Позивачем не підтверджено належними доказами, що автором публікації є саме відповідач. Долучені скриншоти оспорюваної інформації не є належним доказом розміщення публікації в інтернет-мережі саме відповідачем. Посилання сторони позивача на те, що коментуваннями про хід розгляду позовної заяви щодо захисту честі, гідності та ділової репутації [PERSON] у соціальній мережі Фейсбук у дописах від [INFO] та [INFO] , відповідач підтверджує що це саме він, [PERSON] , у соціальній мережі Facebook (www.facebook.com) на власній сторінці ( [INFO] поширив та поширює в образливій формі, інформацію про позивача, яка є недостовірною, не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження вкаказних вище обставин, сторона позивача до матеріалів відповіді на відзив жодних доказів не надала. Слід зазначити, що сторінка у соціальній мережі «Фейсбук», яка, як зазначаює позивач, належить відповідачу та на якій відповідач [PERSON] поширив недостовірну інформацію про позивача, експертом, атестованим за спеціальністю «Дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів» не досліджувалася. Висновки фахівця в галузі дослідження телекомунікаційних систем відсутні. З клопотанням про призначення у справі судової експертизи для проведення комп`ютерно-технічного дослідження та дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів для встановлення власників аккаунтів, розміщених на ресурсах-посиланнях із залученням фахівців для дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) сторони не зверталися. Доменне ім`я facebook.соm є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook.соm не відноситься до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належить до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Позивач не підтвердив належними доказами те, що саме відповідач [PERSON] на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», яка належить саме йому, виклав зазначену у позові інформацію. Доводи позивача з того приводу, що винуватість відповідача у заподіянні шкоди особистим правам позивача доводиться в повному обсязі, а отже недостовірна інформація, поширена відповідачем, підлягає спростуванню, а відповідач не довів, що сторінка в соціальній мережі «Фейсбук», на якій розповсюджено недостовірну інформацію про позивача, йому не належить, а таку інформацію поширив не він не знайшли свого підтвердження, оскільки саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 201/6995/17 (провадження № 61-7321св19). Отже, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів, що вказана в позові інформація була розміщена, розповсюджена саме відповідачем, в задоволенні позовних вимог щодо визнання інформації недостовірною, слід відмовити, так як за недоведеності особи розповсюджувача такої інформації робити висновки про її характер є передчасним (Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові 21 червня 2023 року (справа № 201/9683/18, провадження № 61-3011св23). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22 та від 24 вересня 2025 року у справі № 755/16634/21, провадження № 61-15191св24). Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, у задоволенні яких позивачу відмовлено, тому вона задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений у процесуальних заявах по суті позову. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed