Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

15.01.2026 року [PERSON] через представника адвоката Бабенко Руслана Володимировича звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб та стягнути аліменти на дитину з [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.12.2014 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем у Звенигородському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 189. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні стосунки у них з відповідачем не склалися в зв`язку з несумісністю характерів та різними поглядами на сімейне життя, цінності, ведення спільного господарства, внаслідок чого постійно виникали сварки та непорозуміння. Збереження сім`ї на думку позивача є неможливим. На примирення не згідна. Спору про поділ спільного майна між сторонами немає. Ухвалою суду від 28.01.2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16.03.2026 року від позивача [PERSON] надійшла заява про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Розляд справи проводити без її участі. Ухвалою суду від 24.03.2026 року позовні вимоги про стягнення аліментів залишено без розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі. До заяви додав копію посвідчення про наявність у нього інвалідності ІІ групи. У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб 31.12.2014 року у Звенигородському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 189, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 31.12.2014 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилося на « [PERSON] » (а.с. 11). Від шлюбу подружжя має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно зі ст. 51 Конституції України, та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч.ч.2,3 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК (2947-14). При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК України; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Розірвання шлюбу відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Така ж позиція висловлена в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до норм ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що причиною розірвання шлюбу є несумісність характерів сторін, різні погляди на шлюбно-сімейні відносини. Фактично сторони припинили шлюбні стосунки, на примирення позивач не згідна. Відповідач визнав позов та не заперечує проти розірвання шлюбу. За таких обставин, суд вважає, що шлюб між сторонами існує лише формально, збереження сім`ї неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивач, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», відтак, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1331,20 грн. Разом з тим, відповідач також є особою з інвалідністю II групи, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серія [NUMBER] , надана суду, а тому відповідно до п.9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Враховуючи викладене, судовий збір у даній справі не підлягає стягненню з відповідача та відноситься на рахунок держави. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. В позовній заяві позивач просить стягнути витрати на правову допомогу в сумі 7500 грн. На підтвердження понесених витрат позивач надала копію договору про надання правничої допомоги від 14.01.2026 року, розрахунок, акт виконаних робіт до вказаного договору та платіжну інструкцію про оплату таких витрат на суму 7500 грн. Надані позивачем документи є належними та допустимими для підтвердження витрат на правничу допомогу, однак, враховуючи те, що такі витрати було понесено позивачем у справі за двома позовними вимогами, а в подальшому позивач заявила клопотання про залишення позовної вимоги про стягнення аліментів без розгляду, суд вважає за доцільне розділити документально підтверджені витрати на правничу допомогу порівну між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 3750 грн. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 104, 110, 112 СК України,

Outcome: approved