Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

До Іванківського районного суду Київської області від Вишгородського районного суду Київської області надійшли за підсудністю матеріали за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг», яке у подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором № 1134092 від 05.01.2020 в частині здійснення повернення наданих коштів, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача 21 971,24 грн., у тому числі 6 197,71 грн. заборгованості за тілом кредиту, 12 813,07 грн. заборгованості за відсотками, 840,00 грн. заборгованості за комісією, 2 120,46 грн. заборгованості за пенею. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2025, головуючим суддею визначено суддю Мовчана В.В. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 21.01.2025 відкрито провадження у справі № 363/6552/24, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Про відкриття провадження у справі № 363/6552/24 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується повернутим на адресу суду повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення. 25.02.2025 до Іванківського районного суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві зазначено, що Кредитний договір № 1134092 від 05.01.2020 та Додаток № 1 до нього не були підписані відповідачем, оскільки не містять підпису та інформації про електронний підпис у формі одноразового ідентифікатора. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, тому не є належним доказом наявності заборгованості. Згідно умов Кредитного договору, позивач мав право на стягнення процентів за користування кредитними коштами лише за 30 днів, тобто з 05.01.2020 по 04.02.2020. Крім того, відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності. 28.02.2025 до до Іванківського районного суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що кредитний договір не визнаний недійсним чи неукладеним у встановленому законом порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. Доводи представника відповідача, що наданий в якості доказів кредитний договір не містить електронних доказів генерування одноразового ідентифікатора за кредитним договором, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі і недостовірність електронного доказу. Наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 13409244 від 05.01.2020 є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах, визначених кредитним договором. За твердженнями позивача, у кредитному договорі сторонами був обумовлений строк нарахування відсотків, а саме відсотки нараховуються до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Позивач вважає, що ним обґрунтовано були нараховані відсотки за період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Щодо звернення до суду в межах строків позовної давності позивач зазначає, що починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 30.06.2023 року, а починаючи з 24.02.2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час. 18.07.2025 до Іванківського районного суду Київської області від позивача надійшла заява у якій зазначено про зміну найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс». Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справа, суд встановив таке. 05.01.2020 року в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» [PERSON] подала заявку на отримання кредиту № 1134092 та між нею та ТОВ «Мілоан» було укладено Кредитний договір № 1134092, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 7 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом. Згідно платіжного доручення № 13409244 від 05.01.2020 року відповідачу перераховано грошові кошти в сумі 7 000, 00 грн. (призначення платежу: кредитні кошти від ТОВ «Мілоан» згідно договору № 1134092). 09.10.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 03/10, згідно умов якого ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за Кредитним договором № 1134092 від 05.01.2020 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідача. 24.01.2022 між ТОВ «Діджи Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» укладено договір факторингу №1/15, у відповідності до умов якого та згідно додатку № 1 до договору факторингу, набуло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 1134092 від 05.01.2020. Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022, ТОВ «ФК Пінг-Понг» набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 1134092 від 05.01.2020, загальна сума заборгованості відповідача 21 971,24 грн., у тому числі 6 197,71 грн. заборгованості за тілом кредиту, 12 813,07 грн. заборгованості за відсотками, 840,00 грн. заборгованості за комісією, 2 120,46 грн. заборгованості за пенею. За твердженням позивача, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі відповідача 21 971,24 грн., у тому числі 6 197,71 грн. заборгованості за тілом кредиту, 12 813,07 грн. заборгованості за відсотками, 840,00 грн. заборгованості за комісією, 2 120,46 грн. заборгованості за пенею. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077-1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З матеріалів справи суд встановив, що за пропозицією про укладення кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача, відповідачем отримано на рахунок кошти у вказаному розмірі, тобто акцептовано умови договору. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав та надав позичальнику кредит в обумовленому договором розмірі. Позичальник свої обов`язки за вказаним договором не виконав та не повернув отримані кошти у повному обсязі і проценти за користування кредитом. Право вимоги за цим договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На підтвердження наявності права вимоги до відповідача позивач додав до позовної заяви докази, якими підтверджено перехід до нього такого права від первісного кредитора на підставі договору факторингу. Отже, позивач довів факт відступлення йому первісним кредитором права грошової вимоги до відповідача у справі за кредитним договором, про стягнення заборгованості за яким позивач подав цей позов. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що факт укладення означеного кредитного договору і його невиконання боржником підтверджений належним чином. Докази, що спростовують позовні вимоги та розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором, суду не надано. З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, враховуючи, що відповідач відмовився від виконання зобов`язань за договором в односторонньому порядку, що потягло невиконання його умов, суд приходить до висновку про те, що у позивача наявні правові підстави вимагати стягнення непогашеної основної суми заборгованості за договором у судовому порядку. Отже, позивач має право вимоги до відповідача за вказаним договором, в матеріалах справи відсутні докази повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого існують достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у сумі 6 197,71 грн. за тілом кредиту. Суд погоджується з доводами позивача щодо необхідності стягнення з відповідача на його користь процентів за договором № 1134092 від 05.01.2020, але не погоджується з визначеним розміром процентів. Так, як зазначалося вище, кредит надано на 30 днів до 04.02.2020 року, договором чітко визначено, що проценти за користування кредитом складають 3 150,00 грн. За змістом пункту 2.3 Кредитного договору передбачені умови для пролонгації кредиту, які зокрема, передбачають наявність відповідної пропозиції позикодавця та необхідність плати комісії та певну частку заборгованості за кредитом. Досліджені матеріали справи не підтверджують той факт, що відбулась пролонгація кредиту за правилами пункту 2.3 договору № 1134092 від 05.01.2020. Відповідно, строк користування кредитом складав 30 днів і в межах цього строку повинні бути нараховані проценти за користування кредитом. Передбачений частиною 1 статті 1054 ЦК України обов`язок сплати процентів за користування кредитом існує в межах визначеного договором строку користування кредиту, поза межами цього строку проценти не нараховуються, а діють правилами частини 2 статті 625 ЦК України. Відповідні правові висновки висловлені в Постановах ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Отже, на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом в межах визначеного договором 30-тиденного строку у сумі 3 150,00 грн. Крім того, оскільки п. 1.5.1 кредитного договору визначено зобов`язання відповідача щодо сплати комісії за надання кредиту, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача комісії у розмірі 840,00 грн. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 120,46 грн. заборгованості за пенею, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи те, що позивачем ні в позовній заяві, ні в доданих документах не надано доказів на обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за нарахованою пенею, а саме: не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за нарахованою пенею, а отже правові підстави для стягнення з відповідача 2 120,46 грн. пені відсутні. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити частково в розмірі 6 197,71 грн. заборгованості за тілом кредиту, 3 150,00 грн. заборгованості за відсотками, 840,00 грн. заборгованості за комісією. Судом відхиляються твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву стосовно відсутності доказів надання кредитних коштів, оскільки у матеріалах справи наявна копія платіжного доручення № 13409244 від 05.01.2020 року про перерахування відповідачу грошових коштів в сумі 7 000, 00 грн. (призначення платежу: кредитні кошти від ТОВ «Мілоан» згідно договору № 1134092). Укладення кредитного договору без введення позичальником особистих даних, паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, яка вказана ним, є неможливим. Відтак, ідентифікація позичальника на веб-сайті товариства здійснена відповідно до вимог чинного законодавства. Стосовно клопотання відповідача про застосування строків позовної давності у справі суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня,коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або особу,яка його порушила. В той же час, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020. Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID_19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на всій території України. З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії. ЦК України передбачає виключення із загального правила (спеціальний порядок, правила), яке і має застосовуватися, якщо перебіг позовної давності відбувається під час воєнного стану. Таким виключенням є зупинення перебігу позовної давності. 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19. Згідно з останнім, у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Продовження строків у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Тобто з 15 березня 2022 року зупинився облік строків позовної давності для будь-яких зацікавлених у судовому захисті осіб, в тому числі й перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування воєнного стану. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено та відсутні правові підстави для задоволення заяви відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку з закінченням строків позовної давності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивача у сумі 6 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1-5 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги № 4367029 від 07.08.2024, Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої (правової) допомоги щодо стягнення кредитної заборгованості в сумі 6 000,00 грн., Акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 11.11.2024 в розмірі 6 000,00 грн. Відповідно Детального опису робіт заявлена до стягнення сума 6 000,00 грн. включає: правовий аналіз обставин спірних відносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів позивача 2 250,00 грн., складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості 3 000,00 грн.; формування додатків до позовної заяви 750,00 грн. Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст. 77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Одночасно з цим, вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує те, що публічний інтерес до справи відсутній; справа належить до категорії незначної складності; правові позиції у цій категорії справ усталені; враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд дійшов висновку про зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 2 000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, понесені позивачем, слід стягнути з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1 123, 23 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 927,37 грн.

Outcome: partial