Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

17 вересня 2024 року представниця [PERSON] звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовною заявою, предмет якої в подальшому змінила, збільшивши позовні вимоги в заяві від 22.04.2025 р., в якій просила суд, визнати за [PERSON] право власності на 19/100 частин житлового будинку за адресою : [ADDRESS] та визнати протиправним та скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності внесених Державним реєстратором Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козловим Ю.В. 11.10.2024 року, індексний номер рішення 75500333, мотивуючи тим, що відповідачі, як співвласники будинку [ADDRESS] незаконно розділили між собою зазначене домоволодіння, включивши в цей поділ 19/100 частин, які їм не належали на праві власності, і вказані протиправні дії відповідачів дозволили їм в подальшому, незаконно провести дії щодо поділу зазначеної частини будинку із визначенням долі кожного відповідно до договору поділу, що складений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського РНО Одеської області Білобровою О.М. від 17.07.2024 р. та між відповідачами був проведений поділ частини домоволодіння будинку [ADDRESS] , який був укладений в тому числі і на підставі Витягу і Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної електронної системи у сфері будівництва, всі дії щодо виділу та поділу майна і включенню до його складу. В судовому засіданні представниця позивачки повністю підтримала позов, який просила задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник всіх відповідачів адвокат Няньчук О.М. позов не визнали повністю, посилаючись на його безпідставність і не обґрунтованість, вказуючи про законність дій відповідачів щодо оформлення права власності та поділу спірного будинку, а також з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Представниця 3-ої без самостійних вимог на предмет спору : Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з?явилась, надіславши до суду письмові пояснення та клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані сторонами докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов?язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтями 316,317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Також, ст. 369 ЦК вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Суд з?ясував, що позивачка [PERSON] народилась в 1981 році та все життя проживала та була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , а саме в 19/100 частин зазначеного житлового будинку, що підтверджується відповідними доказами, доданими до матеріалів позову. В грудні 1995 року, позивачка разом із членами родини отримувала на зазначену частину домоволодіння свідоцтво на право власності, видане радгоспом «Перемога» на підставі розпорядження про приватизацію № 151 від 20.12.1995 р. З пояснень представниці позивачки з посиланням на відповідні докази, вбачається, що вселення позивачки із членами її родини [PERSON] (матір?ю), [PERSON] (батьком) та [PERSON] (братом) за адресою : [ADDRESS] відбулось на законних підставах. Частина рахунків по комунальних послугах до теперішнього часу є оформленими на матір позивачки [PERSON] , яка проживає разом із донькою за вказаною адресою. З моменту реєстрації в спірному будинку і до сьогодні, позивачка сплачувала та сплачує всі комунальні послуги, які отримає за цією адресою з електропостачання, водопостачання та водовідведення, і боргів за сплату комунальних послуг не має. На присадибній ділянці позивачка тримає домашніх тварин, за якими, на час її тимчасової відсутності за особистими речами та тваринами (кози, кролі, гуси) доглядає її мати [PERSON] , яка мешкає в будинку. Разом із позивачкою у спірному в будинку [ADDRESS] фактично проживають її діти - неповнолітні [PERSON] , 2010 р.н. та малолітній [PERSON] , 2018 р.н. Згідно копії технічного паспорту, складеного 20.05.1995 р. на будівлю по [ADDRESS] вбачається, що в натурі є три окремі квартири у зазначеному будинку садибного типу, що підтверджено копією технічної характеристики домоволодіння та експлікацією доданою до технічного плану будинку. При цьому загальний розмір будівлі визначений в технічному паспорті під літерою «А» становить 102, 8 кв.м., а будівлі, позначеною під літерою «Б» - 31,9 кв.м. Крім того в цьому технічному паспорті вказано, що домоволодіння по [ADDRESS] має три квартири: квартира [ADDRESS] загальною площею 67,9 кв.м., квартира [ADDRESS] загальною площею 34, 9 кв.м. і квартира [ADDRESS] загальною площею 31,9 кв.м. Зазначене також підтверджується копією технічного паспорту на будинок садибного типу за аресою : [ADDRESS] станом 01.01.2021 р., виготовлений 23.08.2023 р. ТОВ «Одеське Бюро Технічної Інвентаризації», а саме, наявність двох окремих квартир у будинку у який мешкають : сім`я [PERSON] та сім`я [PERSON] ( бувш. Мідловська, [PERSON] ; сім`я [PERSON] займає окремий будинок = 106,2 кв.м., який знаходиться на спільній земельній ділянці. Окрім, підтверджуючих відомостей, які були надані представницею позивачки разом із позовною заявою, була також отримана інформація від Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про наступне : 1. Будинок [ADDRESS] не передавався і не перебуває у комунальній власності Великодолинської селишної ради Одеського району Одеської області ; 2. Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області не володіє інформацією на підставі яких документів та коли були заселені будинку [ADDRESS] : громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; 3. Великодолинською селищною радою Одеського району Одеської області не проводилась процедура виселення за період від 1980 року по теперішній час ; 4. Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області не передавала власність будь-яким особам 19/100 частин будинку [ADDRESS] , оскільки органом приватизації була ПрАТ «Перемога». З архівної довідки від 20.02.2023 р. № М-210-141, вбачається, що відповідно до даних інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 р. за адресою : [ADDRESS] , право власності на 19/100 житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд - не було зареєстровано в комунальному підприємстві «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації», але у інвентаризаційній справі є свідоцтво про право власності на 19/100 житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд видане радгоспом «Перемога» на підставі розпорядження органу приватизації від 20 грудня 1995 року № 151, де власниками вказаних часток вказані : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім цього, як з?ясував суд, відповідно до інформації, що наявна в Єдиному державному реєстрі підприємств Приватне акціонерне товариство «Перемога» було засновано 31.03.2000 р. та є правонаступником радгоспу «Перемога». 20.02.2023 року ПрАТ «Перемога» надало інформацію позивачці про те, що будинок [ADDRESS] - не перебуває на балансі зазначеного підприємства. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Оскільки з 2000 року (більше 25 років) майно у розмірі 19/100 частин, яке знаходиться за адресою : [ADDRESS] , не належить ані ПрАТ «Перемога», ані іншим організаціям та фізичним особам - воно є безхазяйним і може бути передано у власність позивачці за набувальною давністю, оскільки остання разом із членами своєї родини відкрито та безперервно володіє вказаною частиною зазначеного домоволодіння, зареєстрована в ній разом із неповнолітніми дітьми та іншими членами своєї родини, про що було вказано вище з посиланням на докази. Конституція України закріпила принцип непорушності права власності, право кожного на житло, можливість його побудувати, придбати або взяти в оренду. Відтак, право приватної власності відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновків, що позивачка більш ніж 40 років відкрито, безперервно та добросовісно володіє 19/100 частинами житлового будинку за адресою : [ADDRESS] , тому має право на визнання за нею права власності на зазначене майно за набувальною давністю відповідно до вимог ст. 344 ЦК України. Так, відповідачам належить на праві власності тільки 53/100 частини житлового будинку розташованого за вищевказаною адресою з відповідною частиною господарських споруд, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 10 жовтня 1995 року видане Радгоспом завод Перемога згідно із розпорядженням від 06 жовтня 1995 року за №136 та зареєстроване КП «ОРБТІ» 17.10.1995 року в реєстровій книзі №12 за реєстровим №1560. Також із отриманої, на повторний запит суду, від Державного реєстратора Василівської сільської ради Болградсткого району Одеської області Козлова Ю.В. повної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 419878117 від 27.03.2025р. стали відомі наступні факти, в будинку 35 за вказаною адресою зареєстровано наступні права власності в розмірі 81/300 часток від загальної площі будинку із яких : 53/300 за громадянами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( підстава - свідоцтво про вправо власності видане 10.10.1995р. Радгоспом заводом «Перемога») ; 7/300 за [PERSON] (підстава договір купівлі продажу від 22.02.2023р.); 7/300 за [PERSON] (свідоцтво на право на спадщину від 12.07.2023р.); 7/300 за [PERSON] (свідоцтво на право на спадщину від 12.07.2023р.); 7/300 [PERSON] (свідоцтво на право на спадщину від 12.07.2023р.). Відповідно до запису зробленого в реєстрі нерухомого майна в 2020 році загальна площа об`єкта нерухомого майна визначена 121, 8 кв.м., а житлова 73, 6 кв.м.(номер запису про право власності 35610641 від 17.02.2020 року). Об`єкт складається із житлового будинку - літери А, Б ; сарай літери В, Г, Д, Е, Ж, З, И, Л, М; погріб літера Н; баня літера П; кладова літера Р; літня кузня літера С; веранда літера Т; споруди 1-4. 17.05.2023 року Державним реєстратором Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Соломкіною І.С. було вненесно до державного реєстру зміни та визначено загальну площу об`єкту 165,2 кв.м. замість 121,4 кв.м. та житлову площу на 104,1 кв.м. замість 73,6 кв.м. (індексний номер рішення : 67701132 від 23.05.2023 р.) підстави щодо проведення змін в держаному реєстрі відсутні. Так, 23.08.2023р. ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації» був складений документ довідка про можливість поділу (реєстраційний номер DT01:5555-4480-0677-2001), в якому йдеться про наступне: Технічна характеристика об?єкту: Житловий будинок літ. «А» загальною площею 216,1 кв.м, житловою площею 107,1 кв. м, житловий будинок літ. «Б» загальною площею 106,2 кв.м, житловою площею 30,8 кв. м, навіс літ. «а1», сарай літ. «В», сарай літ. «г», І - мостіння, № 1-10 огорожа, розташовані на земельній ділянці 1500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Склад новоутворених об?єктів та їх адреси : Уу фактичному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишається житловий будинок літ. «А» загальною площею 216,1 кв.м, житловою площею 107,1 кв. м, навіс літ. «а1», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», І- мостіння, № 1-4, 8-10 огорожа, який складає одиницю та належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожному, за адресою: [ADDRESS] . У фактичному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишається житловий будинок літ. «Б» загальною площею 106,2 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. №5,6,7 огорожа, який складає одиницю та належить останнім в рівних частках кожному, за вказаною адресою. За технічними показниками - об?єкт може бути поділений в окремі одиниці. Примітка: під час проведення технічної інвентаризації від 23.08.2023 року, об?єкта нерухомого майна було встановлено, що загальна та житлові площі будинків літ. «А», та літ. «Б» збільшились без втручання в несучі огороджувальні конструкції, що відповідно до переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх експлуатацію, затвердженого Постановою КМУ від 07.06.2017 року № 406 на підставі пункту 1 «Роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об?єктів з незначними (СС1), з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками». Згідно «інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001p. № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 p., № 582/5773 (із змінами та доповненнями) не є самочинним та не підлягає прийняттю в експлуатацію, тому слід вважати склад об?єкта після поділу; житловий будинок літ. «А» загальною площею 216,1 кв.м, житловою площею 107,1 кв. м, житловий будинок літ. «Б» загальною площею 106,2 кв.м, житловою площею 30,8 кв. М, навіс літ. «аl», сарай літ. «В», сарай літ. «г», І- мостіння, 1-10 огорожа, розташовані на земельній ділянці 1500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] .» Таким чином, відповідачі, як співвласники будинку [ADDRESS] розділили між собою зазначене домоволодіння, включивши в цей поділ частину будинку, яка їм не належить на праві власності. Зазначені протиправні дії дозволили їм в подальшому провести дії щодо поділу зазначеної частини із визначенням долі кожного. Так, відповідно до договору поділу, що складений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білобровою О.М. 17 липня 2024року між відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був проведений поділ частини домоволодіння будинку [ADDRESS] . Зазначений договір був укладений в тому числі і на підставі Витягу і Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної електронної системи у сфері будівництва складений 16.05.2024 року інженером [PERSON] , який є також Директором ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації» (код ЄДРПОУ 39698369). Зазначені дії співвласників будинку за вказаною адресою, призвели до протиправних дій пов`язаних із привласненням майна, яке фактично належить (находиться у користуванні) іншої особи (позивачки), оскільки, фактично частина а саме 19/100, якими володіє позивачка незаконно ввійшла до часток відповідачів. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб?єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов?язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Особливості державної реєстрації прав на об?єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частиною 2 якої передбачено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об?єктів нерухомості, є необов?язковим. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об?єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Держкомітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 р., зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад. Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1981 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі вказаного наказу. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року N 1/5, підтвердженням належності будинку може слугувати відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації. Згідно з положеннями ст. 23 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Договір поділу не може використовуватися учасниками цивільних відносин для захвату частини домоволодіння, яка не належить зазначеним особам. Договори, направлені на умисне позбавлення права власності на частку у майні, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК третя) є недійсними. Згідно матеріалів справи, договір поділу був укладений відповідачами з метою провести перерозподіл неналежної зазначеним в договорі особам частки нерухомого майна а в наступному і земельної ділянки порушуючи таким чином право позивачки на отримання у власність шляхом приватизації частку належного їй на законних підставах домоволодіння. Отже, відповідачі діяли недобросовісно та, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивачки, штучно позбавили її права на частку у домоволодінні за адресою : [ADDRESS] . Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 488 затверджено Порядок проведення технічної інвентаризації, п.1. якого визначено процедуру проведення технічної інвентаризації закінчених будівництвом об`єктів та об`єктів незавершеного будівництва, щодо яких набуто право на виконання будівельних робіт, перелік об`єктів нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації, склад, зміст інвентаризаційної справи, матеріалів технічної інвентаризації та технічних паспортів. Технічна інвентаризація проводиться з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності. Під час підготовки до обстеження за бажанням замовника складається програма виконання робіт з технічної інвентаризації, що є невід`ємною частиною договору про проведення технічної інвентаризації, та здійснюється збір необхідних для проведення технічної інвентаризації документів, інформації щодо об`єкта нерухомого майна шляхом їх отримання від замовника та/або електронних інформаційних систем та мереж, що становлять інформаційний ресурс держави, після чого проводиться вивчення та аналіз таких документів, інформації. Обстеження проводиться у присутності замовника або уповноваженої ним особи шляхом візуального огляду об`єкта нерухомого майна з вимірюванням та визначенням його складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану. Під час обстеження проводяться необхідні вимірювання кількісних характеристик об`єкта нерухомого майна з відображенням їх результатів у журналах обмірів, технічний опис його частин та конструктивних елементів, фотофіксація та у разі відсутності кадастрового плану земельної ділянки під час обстеження складається абрис території з нанесенням усіх наявних житлових будинків, будівель, споруд, господарських (присадибних) будівель і споруд, захисних споруд, споруд подвійного призначення, меж та угідь (двору, саду, городу тощо). Не дозволяється проводити обстеження об`єкта нерухомого майна виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями тощо. Послідовність виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна проводиться відповідно до п.п. 19-38 цього Порядку. В додатку 4 до вказаного Положення, зазначено як повинен бути оформлений висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, який повинен бути складений виключно на підставі проведення попередньої технічної інвентаризації об`єкту. Однак, в матеріалах справи присутні висновки про можливість поділу, складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеське бюро технічної відповідальності 15.05.2024року, які не відповідають вимогам, зазначеним в Положенні № 488. Відсутні (оформлені належним чином у відповідності до додатку № 2 Положення № 488) матеріали технічної інвентаризації, зазначеного об`єкта, замість цього в матеріалах поділу є витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації в яких дивним чином йдеться про розділ всіх житлових та нежитлових приміщень будинку [ADDRESS] , навіть тих які взагалі відсутні в реєстрі нерухомого майна. Суд з?ясував, що в документах складених [PERSON] а саме Довідці про можливість поділу від 28.08.2023р. та висновку про можливість поділу від 16.05.2024 року - йде посилання на проведення технічної інвентаризації відповідно до положень Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001p. № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 p., № 582/5773 (із змінами та доповненнями) (надалі за текстом Інструкція). Однак, суд зауважує, що зазначений наказ - втратив чинність на підставі Наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури № 939 від 12.10.2023р. Отже, відповідачі не мають доступу до приміщень, які їм не належать та не могли надати такий доступ і особі яка «проводила» технічну інвентаризацію будинку. Зазначені протиправні дії відповідачів призвели до вчинення ними порушення права позивачки на користування майном, частини домоволодіння за адресою : [ADDRESS] , яке фактично знаходиться в будинку визначеному літерою «А», у зв?язку з чим, підлягають скасуванню записи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесених Державним реєстратором Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козловим Юрієм Вікторовичем, які на думку суду є похідними від визнання договору поділу майна серія та номер 571, виданий 17.07.2024року приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Білобровою О.М. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Отже, інтерес позивачки, яка має право на частку у спірному житловому будинку та земельній ділянці на якій він розташований - порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на спірне нерухоме майно. При цьому рішення суб?єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивачки у такому разі є - не скасування рішення суб?єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Справа «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Case of Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V та Вистиньш и Перепелкин против Латвии [Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Ітрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формується класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: approved