Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (адреса місцезнаходження: 01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок №133 А, ЄДРПОУ 37356833) (далі позивач) звернулося до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області (далі суд) з позовом до [PERSON] ( [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд: Стягнути із [PERSON] ( [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (адреса місцезнаходження: 01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок №133 А, ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за Кредитним договором № 07.05.2025-100002313 від 07 травня 2025 року у сумі 55 085 (п`ятдесят п`ять тисяч вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 травня 2025 року позивач та відповідач уклали Кредитний договір (кредитної лінії), відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 15 000,00 грн строком на 217 днів. Сума кредиту була перерахована відповідачу, який був зобов`язаний його повернути, сплатити проценти та комісію за користування наданими коштами. Проте, відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути у судовому порядку. Як правову підставу для звернення до суду позивач зазначає норми статей 626, 628, 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) щодо обов`язковості умов укладених договорів; Закону України «Про електронні довірчі послуги», статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» щодо належної форми кредитного договору електронної форми; статей 526, 530, 599, 610, 611, 612, 625 ЦК України щодо обов`язковості виконання боржником узятих на себе зобов`язань за договором. Від відповідача відзив на позовну заяву чи інші процесуальні документи у справі до суду не надходили. Заяви, клопотання учасників справи В позовній заяві представник позивача зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи та просить проводить розгляд справи без участі позивача та його представника. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 29 грудня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у цивільній справі та вирішив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи призначив на 10 лютого 2026 року. Розгляд справи відкладався на 26 березня 2026 року. Ухвалою від 26 березня 2026 року суд постановив провести заочний розгляд справи, відповідно до вимог статті 244 Цивільного процесуального кодексу України оголосити рішення 30 березня 2026 року. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач, повідомлений належним чином, не з`явився у судове засідання, а позивач не заперечує, суд розглядає справу та ухвалює рішення на підставі документів, що в ній містяться. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вимоги частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини 07 травня 2025 року між позивачем та відповідачем було укладений електронний кредитний договір № 07.05.2025-100002313 (далі кредитний договір), який складається із Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (далі Пропозиція) (а.с.20-23), Відповіді (Акцепту)(а.с.24-26) та Заявки (а.с.23-25). Пунктом 3.1 Пропозиції визначено, що за цим договором кредитодавець (позивач) зобов`язується надати кредит, позичальникові (відповідачу) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник (відповідач) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 2 Заявки сума кредиту становить 15 000,00 грн, який надається на 217 днів з дати його надання (пункт 3 Заявки). Дата повернення кредиту 09 грудня 2025 року (пункт 4 Заявки). Денна процентна ставка становить 0,84% (пункт 12 Заявки, пункт 12 Відповіді (Акцепту). Неустойка становить 225,00 гривень за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (пункт 17 Заявки, пункт 16 Відповіді (Акцепту). Пунктом 4.1 Пропозиції та преамбулою Відповіді (Акцепту) визначено, що кредит надається на умовах строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику на банківський рахунок позичальника № [NUMBER] . Згідно з пунктами 16 Заявки та Відповіді (Акцепту) орієнтовна вартість кредиту 27 300,00 грн (а.с.24 та а.с.25 відповідно). Кошти згідно з укладеним кредитним договором перераховано 07 травня 2025 року у сумі 15 000,00 грн та 09 червня 2025 року у сумі 4 000,00 грн на картку відповідача (а.с.38). Пунктом 2.1 Пропозиції передбачено, що електронний кредитний договір, частиною якого є дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається із кредитодавцем (позивачем) та позичальником (відповідачем) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів (пункт 2.2 Пропозиції): 1. Дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) розміщена на веб-сайті позивача у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на веб-сайті позивача. 2. Заявка, сформована на сайті позивача після ідентифікації відповідача, обрання ним конкретних умов та їх схвалення позивачем. 3. Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті позивача та підписана відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого відповідачем у смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Відповідно до пункту 2.3 Пропозиції порядок укладення кредитного договору такий: 1. Позивач розміщує на власному вебсайті пропозицію укласти електронний договір (оферту). 2. Відповідач ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті позивача за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим відповідачем в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний відповідачем при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті. 3. Відповідач в особистому кабінеті на вебсайті позивача обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір. 4. У разі погодження позивачем на обрані відповідачем умови кредитування у особистому кабінеті на вебсайті позивача направляє відповідачу пропозиції про укладення кредитного договору (оферту), заявку, а також формує формуляр форми відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) в електронній формі для її заповнення та підписання відповідачем. 5. Для підписання відповідачем відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) відповідачу передається одноразовий ідентифікатор в смс-повідомленні на номер телефону, який указаний відповідачем при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті. 6. Відповідач, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаній пропозиції про укладення кредитного договору (оферті) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вказаному вище порядку. У разі несплати кредиту та/або процентів та/або комісії у встановлені договором терміни/строки, сума зобов`язань по погашенню кредиту та/або процентів та/або комісії з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою (пункт 9.1 Пропозиції). Згідно з пунктом 10.1 Пропозиції цей договір набирає чинності з дати отримання позивачем в інформаційній системі позивача від відповідача відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим відповідачем від позивача на номер телефону відповідача, вказаний при реєстрації в інформаційній системі позивача. Розмір неустойки встановлений відповідно до пунктів 17 Заявки та складає: 225,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з пунктом 18 Заявки розмір процентів відповідно до статті 625 ЦК України становить 547,5 % річних, які нараховуються від простроченої Позичальником суми (база розрахунку). Максимальний розмір процентів відповідно до статті 625 ЦК України встановлюється законом. Пунктами 8-9 Акцепту передбачена комісія за надання кредиту у сумі 1 350, 00 грн, а також комісія за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1 350,00 грн. 09 червня 2025 року до кредитного договору укладено додатковий договір (а.с.29-30), відповідно до якого позивач надає відповідачу другий транш кредитних коштів у сумі 4 000,00 грн, строк кредитування 184 днів (пункт 1.2 додаткового договору). За надання другого траншу позичальник має сплатити комісію у сумі 360,00 грн (пункт 1.3 додаткового договору), а також комісію за обслуговування у сумі 1 710,00 грн (пункт 1.4 додаткового договору). Денна процентна ставка у зв`язку із укладенням додаткового договору становить 0,78%. Орієнтовна загальна вартість кредиту 46 260,00 грн (пункт 1.6 додаткового договору). Аналогічна інформація міститься у Паспорті споживчого кредитування (а.с.18-19). Відповідно до Довідки-розрахунку, наданої позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором перед позивачем становить 55 085,00 грн, з яких: 19 000,00 грн сума кредиту, 23 480,00 грн проценти, 360,00 грн комісія за надання кредиту, 3 420,00 грн комісія за обслуговування кредиту, 8 825,00 грн - неустойка. При цьому, сума процентів розрахована за період з 07 травня 2025 року до 09 грудня 2025 року (а.с.14). Отже, суд встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із невиконанням останнім зобов`язань за укладеним ним кредитним договором. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронний цифровий підпис», Законом України «Про споживче кредитування» станом на дату виникнення спірних правовідносин. Не погоджуючись із відповідачем, який не сплачував заборгованість за кредитним договором, позивач звернувся із цим позовом до суду. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України). Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого. Норми права, які застосував суд Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів регулюються Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі Закон про електронні документи). Так, відповідно до статті 5 Закону про електронні документи електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі статею 8 Закону про електронні документи юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис» (далі Закон про електронний цифровий підпис). Статею 1 Закон про електронний цифровий підпис передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до статті 3 Закону про електронний цифровий підпис електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно зі статею 4 Закону про електронний цифровий підпис електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Статею 6 Закону про електронний цифровий підпис передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до частини другої статті 3 Закону про електронну комерцію електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з частиною третьою статті 11 Закону про електронну комерцію електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини шостої статті 11 Закону про електронну комерцію відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статею 12 Закону про електронну комерцію встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною першою статті 3 Закону про електронну комерцію визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно зі статею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Статею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування визначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит (частина перша статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України визначено, що період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оцінка суду Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів. Щоб дотриматися принципу справедливого суду обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя статті 263 ЦПК України). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналізуючи законодавство України, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов наступних висновків. Щодо укладення електронного кредитного договору та виконання сторонами зобов`язання за ним. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, звертає увагу суду на те, що відповідач не виконує умови укладеного ним кредитного договору в електронному вигляді, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку слід стягнути у судовому порядку. Відповідач не висловив свою позицію щодо вимог позивача. Суд, оцінюючи докази, що містяться в матеріалах справи, чинне законодавство України із вказаного спірного питання, дійшов наступних висновків. Відповідно до змісту статей 526, 527, 530, 627, 628 ЦК України договір є обов`язковим до виконання на умовах, які ним визначені, а прийняті на себе контрагентами зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Як було зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, відповідно до вимог кредитного договору відповідач отримав кредитні кошти та був зобов`язаний їх повертати на умовах та у строк, передбачений договором. При цьому, в матеріалах справи, документів, які б підтверджували виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, немає. В силу вимог статей 629 та 1054 ЦК України, Закону про споживче кредитування позичальник зобов`язаний виконувати кредитний договір відповідно до його умов та вимог закону. Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням статті 617 ЦК України. При цьому, суд звертає увагу, що як було зазначено вище, стаття 205 ЦК України надає право укладати договір, серед іншого, у письмовій (електронній) формі. Крім того, з урахуванням вказаних вище вимог Закону про електронні документи, Закону про електронний цифровий підпис та Закону про електронну комерцію, що договір, підписаний у порядку, визначеному цими Законами, якому передував обмін електронними повідомленнями, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач уклав кредитний договір шляхом підписання своїм електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Таким чином, аналізуючи норми Цивільного кодексу України, Закону про електронні документи, Закону про електронний цифровий підпис та Закону про електронну комерцію, а також матеріали справи, зокрема умови кредитного договору, суд дійшов висновку, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані відповідачу. Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі 127/33824/19. Судом встановлено, що відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення кредитного договору. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору було б неможливе. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав у строк взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позивач має підстави вимагати від відповідача їх виконання, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками за його користування (розрахунок відсотків зроблено позивачем в межах строку кредитування) є обґрунтованими. Щодо комісії за кредитним договором суд зазначає таке. З аналізу вимог пункту 4 частини першої та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» суд вбачає, що цей Закон передбачає право фінансової установи встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказаний висновок Верховного Суду кореспондується зі спірними правовідносинами, оскільки відповідач також надає фінансові послуги та на нього розповсюджуються норми Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, вимога позивача щодо стягнення комісії за надання та обслуговування кредиту не узгоджується із нормами Закону України «Про споживче кредитування». Тому у задоволенні вимог у цій частині слід відмовити. Щодо неустойки за кредитним договором суд зазначає таке. Щодо заявленої позивачем неустойки у сумі 8 825,00 грн за кредитним договором суд зазначає, що з огляду на зазначені вище норми пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позивача неустойки (пені) за таке прострочення відповідні платежі за прострочення підлягають списанню кредитодавцем (позивачем). Суд відхиляє доводи позивача щодо того, що аналогічна норма виключена зі змісту Закону України «Про споживче кредитування», оскільки вона залишилася у прикінцевих та перехідних положеннях Цивільного кодексу України, який відповідно до частини другої статті 4 цього кодексу є основним актом цивільного законодавства України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Таким чином, вимога позивача в частині стягнення з відповідача неустойки у сумі 8 825,00 грн за кредитним договором не підлягає задоволенню. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у зв`язку з тим, що відповідно до вимог вказаних вище статей Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний виконувати умови укладеного ним кредитного договору, стягненню підлягає наступна сума: 19 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 23 480,00 грн - проценти за користування ним, загальна сума 42 480,00 грн. В частині стягнення комісії та неустойки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки їх стягнення не узгоджуються із вимогами Цивільного кодексу України (неустойка) та Закону України «Про споживче кредитування» (комісія). За вказаного вище правового врегулювання, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, відповідач, не надавши позиції щодо заявлених позовних вимог, надавши оцінку всім аргументам учасників справи та доказам, що це підтверджують, а також ті докази, що містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги слід задовольнити частково. Розподіл судових витрат Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи, позивач під час подання позову сплатив судовий збір у сумі 2422,40, що підтверджується Платіжною інструкцією №СЦ00064369 від 24 грудня 2025 року (а.с.1). У зв`язку з тим, що позовні вимоги суд задовольняє частково, із відповідача стягується судовий збір пропорційно сумі задоволених вимог - 1 868,15 грн. Ураховуючи вищевикладене,

Outcome: partial