Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

10 січня 2025 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів три відсотки річних та інфляційні втрати на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду у розмірі 641 641,41 гривень. Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2007 року між АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007/670-2.06/149. На забезпечення виконання кредитного договору від 16.08.2007 року №2007/670-2.06/149, між АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК» та [PERSON] було укладено договір поруки №16.08.2007 року №25/04/87. 25 жовтня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №2007/670-2.06/149 у розмірі 908 984,77 гривень. Позивач вказує, що на момент звернення до суду із позовом заборгованість не сплачена, а тому, існують підстави для солідарного стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду. Ухвалою суду від 16 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання по справі призначено на 17 березня 2025 року. 17 лютого 2025 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла заява АТ «СЕНС БАНК» - Байрамова Олександра Володимировича про розгляд справи без участі. 14 березня 2025 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшло клопотання АТ «СЕНС БАНК» - Байрамова Олександра Володимировича про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи витяг з АСДС, що підтверджує ту обставину, що рішення на підставі якого нараховано заборгованість не виконано, а також перебувало на виконанні. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 у справі №523/673/25 позовну заяву Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість нараховану в порядку ст.625 ЦК України у розмірі 641 641,41 гривень та суму сплаченого судового збору у розмірі 7 699,71 гривень. 01 травня 2025 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Васильєва Петра Петровича про перегляд заочного рішення, у якій просив скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року та передати справу за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою суду від 09 червня 2025 року у задоволенні заяви представника [PERSON] адвоката Васильєва Петра Петровича про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 року у справі №523/673/25 відмовлено. 02 липня 2025 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника [PERSON] адвоката Васильєва Петра Петровича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 року у справі №523/673/25, у якій заявник просив скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси та передати справу за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року справу призначено до розгляду на 10 грудня 2025 року. 02 грудня 2025 року до Одеського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення АТ «СЕНС БАНК», у якому банк просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 року у справі №523/673/25 без змін. Вказане мотивовано тим, що на банком було подано позов за останньою відомою адресою реєстрації відповідачів, що зазначена у кредитному договорі. Бан зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки, з 02 квітня 2020 року строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину, який тривав до 30 червня 2023 року. З 24 лютого 2022 року строки позовної давності продовжено на строк воєнного стану. Таким чином, перебіг позовної давності для вимоги, що виникли з 2017 року був продовжений. Постановою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, заочне Суворовського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 року у справі №523/673/25 скасовано, а справу направлено для розгляду по суті до Приморського районного суду м. Одеси. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Бондарю В.Я. Ухвалою суду від 05 лютого 2026 року справу за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до провадження. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Засідання по справі призначено на 24 березня 2026 року. 24 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову до неї у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що відносно [PERSON] наявне судове рішення, щодо якого пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому, права стягувача не можуть бути захищені в судовому порядку, а відтак, підстави для застосування ч.2 ст.625 ЦК України та інфляційних втрат до [PERSON] відсутні. Відповідачка також посилається на те, що позов подано з порушенням строку позовної давності, у зв`язку з чим, позивач неправомірно здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат у період з 12.03.2017 по 01.04.2017. 23 березня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «СЕНС БАНК» - Борщенка Костянтина Юрійовича про розгляд справи без участі. 24 березня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Васильєва Петра Петровича надійшли додаткові пояснення, у яких заявник просив відмовити у задоволенні позову до [PERSON] у повному обсязі. Пояснення мотивовані тим, що оскільки строк пред`явлення виконавчого листа до виконання минув, вимоги кредитора не можуть бути захищені в судовому порядку, а відтак, підстави для застосування ч.2 ст.625 ЦК України до [PERSON] відсутні. У судовому засіданні 24 березня 2026 року представник [PERSON] Васильєв П.П. просив відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду належним чином повідомлені. Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України Після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 30.03.2026 о 13:15 год. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 16 серпня 2008 року [PERSON] , уклав з AКБ «УкрСоцБанк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», договір кредиту № 2007/670-2.06/149, що підтверджується копією договору, за яким кредитодавець зобов`язався надати позичальнику в тимчасове користування грошову суму у розмірі 112 000,00 Доларів США. Виконання вказаного договору було забезпечено договором поруки №25-04/87, укладеного 16.08.2007 між АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель), за яким поручитель зобов`язався перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту 2007/670-2.06/149 від 16.08.2007 року. 28 квітня 2011 року Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків в особі третейського судді Стеценко В.П. прийняв рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк`заборгованість в розмірі 908 984,77 грн. та витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у сумі 9 489,85грн, що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2012 року у справі № 2604/664/2012, якою заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк`до Полюганич Сергія Васильовича, [PERSON] про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду задоволено, прийнято рішення про видачу виконавчого листа на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків в особі третейського судді Стеценко В.П. від 28.04.2011 року по справі № 425/11 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 908 984,77 грн. та витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у сумі 9 489,85 грн. На виконання вказаної ухвали, Дніпровський районний суд м. Києва 06 лютого 2013 року видав виконавчий лист про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 2007/670-2.06/149 в розмірі 908 984,77 грн., боржник [PERSON] , строк пред`явлення до виконання один рік, що підтверджується копією виконавчого листа. Також, на виконання вказаної ухвали, Дніпровський районний суд м. Києва 06 лютого 2013 року видав виконавчий лист про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 2007/670-2.06/149 в розмірі 908 984,77 грн., боржник [PERSON] , строк пред`явлення до виконання один рік, що підтверджується інформацією про виконавче провадження від 13.03.2025 року у ВП №65228358. Як вже зазначалося, позивач вказує, що на момент звернення до суду із позовом заборгованість не сплачена, а, тому, існують підстави для солідарного стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду. Посилаючись на те, що позовна заява в частині вимог до [PERSON] не підлягає задоволенню, відповідачка зазначає про те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання минув, а тому, підстави для нарахування відсотків та інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України відсутні. Суд погоджується із такими доводами відповідачки з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18). Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК Українив разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18). У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням. При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його. У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного судуу постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: - натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; - конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; - кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17 зроблено такий правовий висновок: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3 % річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». Велика Палата Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 погодилася з наведеними висновками з огляду на наступне. У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя. Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін. Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші]. Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»). Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини). Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження. Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження». До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження». Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними. Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача. Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем. Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном. У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили. Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку. У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними. З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права. Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників. Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання. Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України. За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності. Разом з тим, згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача). За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 вказала, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України. Як вже було встановлено судом, Дніпровським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи. Виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] перебуває на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. виконавче провадження №65228358, що підтверджується інформацією про виконавче провадження від 13.03.2025. В той же час, виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] перебував на примусовому виконанні Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (ВП №42976179), проте, на підставі головного державного виконавця Коренюк Олени Володимирівни від 18.06.2015 був повернутий стягувачу. У п.2 ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого листа стягувачу вказано, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Згідно ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. У зв`язку з поверненням виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] на підставі постанови від 18.06.2015 відбулося переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому, починаючи з 19.06.2015було встановлено однорічний строк, протягом якого стягувач повторно міг звернутися до органів примусового виконання з метою забезпечення примусового виконання рішення суду. Відомості про повторне звернення АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК» із вказаним виконавчим листом до органів примусового виконання в матеріалах справи відсутні та не були надані позивачем під час розгляду справи в суді. За таких обставин, строк пред`явлення виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] закінчився 19.06.2016. З моменту закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до моменту звернення до суду із позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в порядку ст.625 КУ України за невиконання рішення суду минуло близько 9 років. Згідно відомостей з ЄДРСР та веб-порталу «Судова влада України» встановлено, що АТ «СЕНА БАНК» із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] не зверталося. Постанова ВП ВС справі №754/511/23, якою було остаточно врегульовано питання щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України за невиконання рішення суду була прийнята 11 лютого 2026 року. З вказаної дати до моменту ухвалення рішення пройшло більше 1.5 місяці. Вказаний строк на думку суду був достатнім, аби АТ «СЕНС БАНК» ініціювало питання про поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання. Проте, вказане питання не було ініційовано позивачем, що свідчить про те, що стягувач в цілому не зацікавлений у примусовому виконанні первісного рішення, а навпаки, має на меті постійно пред`являти вимоги до боржників про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу. Вказана обставина в цілому суперечить принципу правової визначеності. Тому, враховуючи те, що строк пред`явлення виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] закінчився ще 19 червня 20016 року, а існування будь-яких обставин, які б свідчили про переривання строку пред`явлення виконавчого позивачем не доведені, беручи до уваги те, що з моменту пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання пройшло більш ніж шість років та протягом вказаного строку стягувачом питання про поновлення вказаного строку не ініціювалося, будь-яких рішень про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не приймалося, суд вважає, що вимога про стягнення з [PERSON] 3% річних та інфляційних витрат в даному конкретному випадку не може бути застосована, оскільки порушує принцип правової визначеності. Водночас, строк пред`явлення виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2013 у справі №2604/664/2012 щодо боржника [PERSON] не пропущений, а, тому, з урахуванням наведених норм чинного законодавства та судової практики, вимоги АТ «СЕНС БАНК» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України за невиконання рішення суду саме з [PERSON] підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, розмір 3% річних та інфляційних витрат не спростований [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового позову, та стягнення з останнього три відсотки річних та інфляційні втрати на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду у розмірі 641 641,41 гривень. Згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7 699,71 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції від 25.12.2024 №740525. У зв`язку частковим задоволенням позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] .

Outcome: partial