Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні частиною будинку та вселення. Свої вимоги мотивує тим, що є власником 37/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності позивача виникло на підставі Договору дарування, що підтверджується зокрема як Договором дарування, укладеним між [PERSON] та її батьком - [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г. 15 березня 2005 року (реєстровий номер 3-588), так і технічним планом від 18 січня 2005 року, якій міститься в Інвентаризаційній справі в КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 березня 2005 року. У подальшому нею здійснено переобладнання кухні, яка перебувала у загальному користуванні з іншим співвласником та встановлено перегородку. Співвласник інших 63/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] - [PERSON] [INFO] - помер: 1/3 частку спадкового майна успадкувала його донька - [PERSON] ; 2/3 часток спадкового майна успадкував його син - [PERSON] . Таким чином, станом на день подання позовної заяви позивач [PERSON] є власником 37/100 частин житлового будинку на підставі Договору дарування та власником 1/3 частки 63/100 частин житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач - [PERSON] є власником 2/3 часток 63/100 частин житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказала, що [PERSON] постійно створює перешкоди [PERSON] у користуванні належній їй на праві власності часткою майна. У зв`язку із викладеним позивач просить суд вселити її в належну їй на праві власності 1/3 частку 63/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди позивачу у користуванні належній їй на праві власності 1/3 частки 63/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та стягнути з Відповідача судовий збір в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 29 травня 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 2431 від 18 грудня року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/9150/24 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18 грудня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Скрипник О.Г. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 537 від 10.10.2025 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/9150/24 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.10.2025 року вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року справу прийнято до провадження судді та призначено справу до розгляду. У судове засідання позивачка не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги про стягнення аліментів підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками відповідачу направлено на останню відому адресу зареєстрованого проживання: [ADDRESS] . Конверти повертались з відміткою «Адресат відсутній», що відповідно до ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Додатково відповідач повідомлявся шляхом направлення смс-повідомлень та розміщенням оголошенням на сайті суду. Також сторони мають можливість дізнатись про час розгляду справи з офіційного сайту суду. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Згідно ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п. п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 N 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення судового рішення чи повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання або без зазначення причини невручення. Жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, які наведені у постановах від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17), у разі проставлення у поштовому повідомленні відмітки «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення відповідної відмітки. Оскільки у встановлений судом строк відповідачем відзив на позовну заяву не подано, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, принцип змагальності згідно ст. 12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 37/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності позивача на 37/100 частин житлового будинку виникло на підставі Договору дарування, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г. 15 березня 2005 року (реєстровий номер 3-588). Згідно із п. 1. Договору дарування [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар - 37/100 (тридцять сім сотих) частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . В користування та володіння обдаровуваної відходять: житлова кімната 1-8/13.2 кв.м., житлова кімната 1-9/21.1 кв.м., житлова кімната 1-11/11.5 кв.м., житлова кімната 1-12/10.7 кв.м., тамбур 1/4,4 кв.м., кухня 1-1/12.9 кв.м., 1/2 частина кухні 1-2/15.1 кв.м. Жила площа 56,5 кв.м., що складає 37/100 ідеальних часток. Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 серпня 2005 року житловий будинок, зазначений за планом під літерою «А», - цегляний, жилою площею 114,9 кв.м., загальною площею 167,6 кв.м., сарай «Б», вбиральня «В», погріб «Г», огорожа № 1-8, колодязь № 9 розташовані на земельній ділянці. Право власності позивача [PERSON] на 37/100 частин житлового будинку також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 березня 2005 року, що міститься в матеріалах справи. Співвласником інших 63/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , був [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено, що в процесі користування частиною будинку, [PERSON] було здійснено переобладнання кухні, яка перебувала у загальному користуванні з іншим співвласником [PERSON] та встановлено перегородку, що відображено на Плані від 24 червня 2009 року, якій міститься в Інвентаризаційній справі в КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області. [INFO] [PERSON] помер. Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 серпня 2010 року спадщина померлого спадкодавця [PERSON] складається з 63/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . При цьому 1/3 частку спадкового майна успадкувала його донька - [PERSON] позивач, а 2/3 часток спадкового майна успадкував його син - [PERSON] відповідач. Так, положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач [PERSON] є власником 37/100 частин житлового будинку на підставі Договору дарування та власником 1/3 частки від 63/100 частин житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, а відповідач - [PERSON] є власником 2/3 часток від 63/100 частин житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] створює позивачу перешкоди у користуванні належній їй на праві власності 1/3 частки 63/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Дана обставина підтверджена Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 23 квітня 2024 року, складений депутатом Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Марченко Юрієм Леонідовичем. В акті зафіксовано, що зі слів сусідів та самої [PERSON] іншим співвласником будинку - [PERSON] чиняться перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні частиною будинку, а саме громадянином [PERSON] - змінено вхідні замки у будинку та на горище, на воротах, на хвіртці у двір. Також від родичів співвласника будинку та самого співвласника [PERSON] лунають погрози та моральний тиск на [PERSON] . Також у справі наявні пояснення [PERSON] в Бучанський РУП ГУНП в Київській області від 31 березня 2024 року та Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 31 березня 2024 року, які свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належній їй на праві власності 1/3 частки 63/100 частин житлового будинку. Також в матеріалах справи міститься протокол опитування адвокатом особи за її згодою від 14 листопада 2025 року [PERSON] , який пояснив, що є другом позивача [PERSON] з 2004 року та спілкувався з нею з цього часу. В 2023 році його стало відомо про те, що [PERSON] створює перешкоди позивачу у користуванні тією частиною будинку, яка знаходиться у спільній частковій власності з її братом. [PERSON] обмежив позивача як у доступі до частини будинку, так і у доступі до прилеглої території, оскільки зачинений вхід у хвіртку. Згідно з протоколом опитування адвокатом особи за її згодою від 14 листопада 2025 року був опитаний [PERSON] , який пояснив, що познайомився з [PERSON] в 1999 році через спільних друзів і з того часу підтримує з нею дружні стосунки та неодноразово був у неї вдома за адресою: [ADDRESS] . У 2023 році [PERSON] приїхав до позивача в гості та побачив, що [PERSON] плаче, оскільки її брат обмежив її у доступі до частини будинку, яка перебуває у спільній частковій власності. Також позивач повідомила, що в тій частині будинку знаходяться її особисті речі, включаючи одяг, взуття, техніку, тощо. Відповідно до ч. 1- 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідач до суду не з`явився, не подав будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень, причини суду не повідомив, суд приходить до висновку про наявність перешкод у користуванні майном з боку відповідача. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди та вселення позивача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved