Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Гулян Я.В., звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій з урахуванням уточнення позовних вимог шляхом зміни предмету позову просила: - виділити [PERSON] в порядку поділу майна легковий автомобіль Toyota Avensis, 2006 року випуску, VIN [NUMBER] , автомобіль марки Saipa, модель TIBA, 2013 року випуску, VIN [NUMBER] , причіп марки Дніпро, модель Д-200, витяжку кухонну, варильну поверхню та духову шафу марки BEKO, бойлер Atlantic Opro Sample R80; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй частку в спільному майні в розмірі 158 763,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2015 року, який на підставі рішення суду розірвано 26.09.2023 року. Від спільного проживання мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. В період спільного життя за спільні кошти подружжя ними придбано: автомобіль марки «SAIPA», модель TIBA, 2013 року випуску, причіп марки Дніпро, модель Д-200, автомобіль Toyota Avensis, 2006 року випуску, VINSB1EB56L80E043703, д.н.з [NUMBER] , витяжку кухонну, варильну поверхню, духову шафу та бойлер Atlantic Opro Sample R80. Добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, тому просила поділити спільне сумісне майно подружжя вищезазначеним способом. 25 липня 2024 року відповідачем [PERSON] подана зустрічна позовна заява до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яка ухвалою суду від 10.09.2024 року прийнята судом до спільного розгляду. 23.01.2026 року через канцелярію суду позивач за зустрічним позовом подав заяву про відмову від зустрічного позову, яка ухвалою суду від 06.02.2026 року була прийнята судом та провадження у цивільній справі в частині зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було закрито. Відповідач та його представник відзив на позовну заяву не подали. В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву. Додатково пояснила, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 07.11.2015 року по вересень 2023 року, який було розірвано на підставі рішення суду. Фактично шлюбні відносини у них припинились з 15.05.2023 року. За час спільного проживання ними було куплено в червні 2022 року автомобіль «Toyota» за 5 000,00 доларів США, причіп Дніпро, витяжку кухонну на сайті розетка, варильну поверхню, духову шафу та бойлер в магазині Фокстрот. Автомобіль марки «SAIPA» був придбаний відповідачем до укладення шлюбу за кредитні кошти, то після укладення шлюбу вони з сімейного бюджету виплачували залишок кредиту. На момент укладення шлюбу вона працювала психологом в Ізмайлівській школі з вересня 2015 року до листопада 2025 року. На даний час вона є ФОП. В період з 2016 року по вересень 2018 року вона перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною. Відповідач спочатку працював на заводі по виготовленню вікон та дверей, а з 2016 року служить в ДСНС по цей час. Після розірвання шлюбу все майно залишилось у відповідача. За час шлюбу деякий час вони проживали в будинку матері відповідача та в той будинок було куплено витяжку, варильну поверхню, духову шафу і бойлер, а також робився в будинку ремонт. З грудня 2015 року до серпня 2016 року проживали в одному орендованому житлі, потім 1,5 роки в іншому орендованому житлі, а з кінця 2017 року і до розірвання шлюбу повернулись проживати в будинок матері відповідача. Техніку почали купувати в 2020-2021 роках. Зазначила, що автомобіль «Toyota» перебував в робочому стані до припинення спільного проживання, бо відповідач їздив на ньому в 2023-2024 роках. Побутову техніку вона купувала за свою премію, яку отримала в кінці року. Зазначила, що на момент купівлі автомобіля «Toyota» вона не перебувала у декретній відпустці, оскільки вийшла на роботу в 2018 році, а автомобіль придбали в 2022 році. Відповідач вклав в купівлю автомобіля більшу частину коштів, однак за її зарплату вони жили. Витрати на оренду житла, яке вони винаймали, були незначні і вони мали можливість з сімейного бюджету купити автомобіль. Другий автомобіль «SAIPA», на її думку, вже проданий, бо на ньому змінились номерні знаки. Зазначила, що на кінець 2024 року були старі номери, а потім змінились. Вона знає достовірно зі слів нового власника, що автомобіль продано. Вона не проти залишити автомобіль «Toyota» відповідачу та отримати грошову компенсацію. В судовому засіданні представник позивача адвокат Гулян Я.В. зазначила, що належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи повністю підтверджуються позовні вимоги щодо набуття майна в спільну сумісну власність. Побутова техніка, зазначена в змінених позовних вимогах придбана в період шлюбу за спільні сімейні кошти, що підтверджується чеками та накладними. Твердження відповідача, що побутова техніка належить його матері спростовується поясненнями свідків, які повідомили, що сторони тривалий час проживали в будинку матері відповідача, де для власного проживання проводили ремонтні роботи та облаштовували свій побут, купуючи побутову техніку. Також належними доказами підтверджується купівля під час шлюбу автомобіля «Toyota», при цьому вважає, що при визначенні вартості автомобіля з метою поділу майна необхідно приймати до уваги саме середню ринкову вартість автомобіля визначену експертом, а не вартість металобрухту, оскільки до такого стану автомобіль привів відповідач навмисно, штучним шляхом. Під час судового розгляду було встановлено на підставі показів свідків, що під час спільного проживання автомобіль «Toyota» був на ходу, сторони ним користувались, що також підтверджується матеріалами справи. Після припинення спільного проживання, автомобіль залишився у відповідача і позивач до нього доступу не мала. Також автомобіль навесні 2023 року перебував на штрафмайданчику і звідти його забирав відповідач. Автомобіль мав ряд технічних несправностей, які за час шлюбу ремонтувались, а вже після припинення шлюбу його стан набагато погіршився. Також експертом встановлено, що автомобіль без згоди власника та достатніх підстав та технічної необхідності був самовільно розібраний та приведений у стан металобрухту, тим самим штучно занижено його вартість. Крім того, автомобіль «SAIPA» хоч і був куплений до шлюбу, але кредит на нього виплачувався в період шлюбу зі спільних сумісних коштів, що становить 53,62% загальної вартості кредиту, сплаченого за автомобіль. Отже, вартість частки, що становить спільну сумісну власність 58 880,24 грн, що також має бути враховано до загального обсягу спільного сумісного майна, що підлягає поділу. Та обставина, що даний автомобіль продано, не змінює того факту, що у виплату кредиту за автомобіль вкладались спільні сумісні кошти. Належність до спільного майна причепу «Дніпро» відповідачем не оспорюється. Загальна вартість спільного сумісного майна, що підлягає поділу становить 317 525,99 грн. У зв`язку із зазначеним, позивач просить майно залишити відповідачу, а позивачу виплатити грошову компенсацію половини його вартості, що складає 158 763,00 грн. Крім того,стягнути з відповідача судові витрати понесені позивачем на оплату судового збору, витрат на правову допомогу та оплату експертизи. В судовому засідання відповідач позовні вимоги визнав частково зазначивши, що згоден на поділ майна в частині причепу «Дніпро», половину від дійсної вартості автомобіля «Toyota» на момент проведення експертизи, з іншими вимогами не згоден з підстав зазначених його представником. Додатково пояснив, що побутова техніка купувалась в період їх проживання в будинку його матері для потреб матері, але вони також нею користувались, бо на той час там проживали. Вважає, що побутова техніка не є спільною власністю. Автомобіль «SAIPA» ним було придбано в кредит до укладення шлюбу і більше 25 місяців він його виплачував сам, та здійснив перший платіж також до шлюбу в розмір 30 000,00 грн. Зазначений автомобіль він придбав за 69 000,00 грн та не вважає, що це є спільною власністю подружжя. Він заробляв кошти, коли дружина перебувала у декретній відпустці. Також фінансово допомагала його матір, на причіп мати дала 8 000,00 грн. В судовому засідання представник відповідача адвокат Мунтян В.І. зазначив про часткове визнання позову, в частині компенсації половини вартості причепу та половини реальної вартості автомобіля «Toyota» на момент проведення експертизи, в іншій частині не визнає з підстав зазначених відповідачем, та тих підстав, що не надано належних доказів купівлі побутової техніки, так як в чеках та накладних не зазначено хто саме купував техніку. Щодо автомобіля «SAIPA» зазначив, що автомобіль куплений в кредит до укладення шлюбу, та відповідно до правової позиції ВС у постанові №712/8602/19 від 05.10.2022 року, поділу підлягає половина від виплачених кредитних коштів, а не половину від транспортного засобу. Повідомив, що автомобіль «Toyota» не був навмисно пошкоджений відповідачем, а навпаки відповідач постійно його ремонтував, оскільки були поломки. Фактично даним автомобілем користувалась позивач. Всі ці обставини під час судового розгляду були підтверджені свідками. В судовому засіданні свідок [PERSON] , викликана для допиту за клопотанням позивача, пояснила, що знає сторони і те, що вони перебуваючи в шлюбі з 2015-2016 року і проживали спочатку в будинку матері відповідача, а з 2016-2017 року в орендованому житлі. Через деякий час, до початку ковіду, тобто до 2020 року, вони знов повернулись проживати в будинок матері відповідача. В момент проживання в будинку, в 2020-2021 роках, вони зробили там ремонт, купили побутову техніку. За час шлюбу вони купили автомобіль «Toyota» за 5 000,00 доларів США, на якому їздила позивач. Вона достеменно знає, що на цьому автомобілі їздила позивач, оскільки під час їх спільної зустрічі, 27.03.2023 року, вона приїздила на ньому. Вони були ще офіційно не розлучені, але позивач вже проживала на орендованій квартирі. Через деякий час автомобіль був поставлений на штрафний майданчик та звідти його забрав відповідач і до цього часу він перебуває у відповідача. Знає це зі слів позивача. Чи виїздило авто з майданчика в справному стані вона не знає. Автомобіль «SAIPA», який перебував у сторін, був придбаний відповідачем до шлюбу, але оскільки був кредитний, то після шлюбу виплачувався сторонами зі спільного сімейного бюджету. Про це вона знає зі слів позивача. В судовому засіданні свідок [PERSON] , викликана для допиту за клопотанням позивача, пояснила, що знає сторони і те, що з позивачем вона познайомилась в січні 2023 року, бо працювали над одним благодійним проектом. Зі слів позивача знає, що вона з чоловіком придбали за 6 000,00 доларів США автомобіль марки «Toyota» та вона підтверджує, що саме на «Toyota» їздили позивач та відповідач. Вони їздили на ній всією сім`єю та по черзі до подання позивачем в травні 2023 року заяви про розірвання шлюбу. Після подачі заяви про розірвання шлюбу на автомобілі їздив лише відповідач. Шлюб між ними було розірвано в вересні 2023 року. Вона особисто бачила, що в 2024 році, в яку пору року вона не пам`ятає, відповідач їздив на автомобілі «Toyota». Зі слів позивача знає, що деякий час автомобіль перебував на штраф майданчику. В судовому засіданні свідок [PERSON] , викликаний для допиту за клопотанням відповідача, пояснив, що знає відповідача, так як вони працюють разом. Також йому відомо, що автомобіль «SAIPA» був куплений відповідачем до шлюбу з позивачем, а автомобіль «Toyota» та причіп «Дніпро» під час шлюбу. Автомобіль «Toyota» вони купили в 2021-2022 роках за 5 000,00 доларів США та відповідач позичав кошти на автомобіль, в тому числі і в нього. В 2023 році у автомобіля виникли проблеми з мотором, до цього були проблеми з ходовою та він допомагав в ремонті. На даний час «Toyota» стоїть в гаражі матері відповідача. «Toyota» почалась ламатись ще в той час, коли сторони проживали разом. На автомобілі їздили і позивач, і відповідач. Сторони припинили проживати разом приблизно наприкінці 2022 року, він так пам`ятає. В судовому засіданні свідок [PERSON] , викликаний для допиту за клопотанням відповідача, пояснив, що знає відповідача, так як вони працюють разом. Також йому відомо, що сторони, перебуваючи в шлюбі, придбали автомобіль «Toyota», який виявився проблемним та часто ламалась. Це йому відомо зі слів відповідача. Відповідач їздив на «Toyota» поки вона не ламалась, а потім їздив на «SAIPA», яку він придав ще до шлюбу з позивачем. Коли почалась війна то «Toyota» вже не їздила. Позивач також користувалась « [PERSON] » і навіть частіше за відповідача, а коли вона поламалась, то їздила на « [PERSON] ». Відповідачем було багато коштів витрачено на ремонт «Toyota». Сторони припинили проживати разом навесні 2023 року та на той час «Toyota» вже не їздила і стояла в гаражі. Він чув від відповідача та його матері, що деякий час «Toyota» стояла на штрафмайданчику, начебто за борги, але обставин не знає. «Toyota» забирали, напевно, на евакуаторі, оскільки в ній на той час був поламаний мотор і вона сама не могла пересуватись. Відповідач в 2024-2025 роках продав автомобіль «SAIPA» та купив «Шкоду», потім у нього був Рено, а зараз Фольцваген. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить: дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні приписи містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України. Частинами 1 3 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 25 лютого 2019 року, справа у справі №199/2099/17. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанов Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що 07 листопада 2015 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а. с. 5), який розірвано на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.09.2023 року. Рішення суду набрало законної сили 27.10.2023 року (т. 1 а. с. 6 9, 53 54). Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а. с. 10). Відповідно до щорічної декларації за 2023 рік, поданої відповідачем, в його власності перебувало майно: автомобіль марки Saipa, модель TIBA, 2013 року випуску, [NUMBER] , дата набуття права власності 06.12.2018 року; причіп марки Дніпро, модель Д-200, дата набуття права власності 27.10.2020 року (т. 1 а. с. 11 14). З копії облікової картки №27411766 від 01.10.2013 року встановлено, що право власності [PERSON] на транспортний засіб марки «Saipa» модель «Tiba», 2013 року випуску, [NUMBER] , зареєстровано 01.10.2013 року (т. 1 а. с. 133, 136). При цьому, 04.10.2013 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем укладено договір кредиту №910.24352, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 51 442,65 грн, на строк 60місяців, на придбання транспортного засобу марки «Saipa» модель «Tiba», 2013 року випуску, [NUMBER] , у сумі 48 993,00 грн (т. 1 а. с. 191 194). Листом від 03.10.2013 року ТОВ «Автолідер-Кіровоград» повідомило, що [PERSON] зробив початковий внесок за автомобіль Saipa Tiba, у розмірі 20 997,00 грн (т. 1 а. с. 195). Згідно з копією облікової картки № [NUMBER] від 27.10.2020 року, право власності на причіп марки Дніпро, модель Д-200, VINY9TDB2000L0002179, 2020 року випуску, зареєстровано за відповідачем 27.10.2020 року (т. 1 а. с. 133, 135). 05.07.2022 року право власності на автомобіль марки «TОYOTA», моделі «AVENSIS», 2006 року випуску, індивідуальний номер транспортного засобу (VIN) [NUMBER] , зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а. с. 58). 06.01.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кобець І.В., [PERSON] набула у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] (т. 1 а. с. 55 57). Право власності [PERSON] на зазначену квартиру зареєстровано 06.01.2006 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (т. 1 а. с. 57 на звороті). З пояснень учасників встановлено, що зазначена квартира належить матері відповідача та саме в цій квартирі проживали сторони в період шлюбу. Згідно з видатковою накладною №СФ08863280 від 15.07.2020 року, відповідачем придбано бойлер Atlantic Opro Sample R80 за 2 199,00 грн (т. 1 а. с. 19). Позивачем надано електронну копію чека від 27.12.2019 року щодо придбання поверхні газової Beko Hiaw 64225 SB за 2 974,00 грн та духової шафи електричної Beko Bie 24301 В за 3 824,00 грн (т. 1 а. с. 80 81). За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Така ж норма закріплена і в ч. 2 ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності та при здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При цьому, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі пояснень учасників справи, показань свідків та вищезазначених письмових доказів, суд доходить висновку, що в період шлюбу, в тому числі, під час спільного проживання в будинку матері відповідача, за адресою: [ADDRESS] , сторонами придбано: причіп марки Дніпро, модель Д-200; поверхню газову Beko Hiaw 64225 SB; духову шафу електричну BekoBie 24301 В; бойлер Atlantic Opro Sample R80; автомобіль Toyota Avensis, 2006 року випуску; частково погашено кредит, наданий відповідачу на купівлю автомобіля марки Saipa, модель TIBA, 2013 року випуску. Відтак, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) викладено правовий висновок, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від19 листопада 2020 року у справі №607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі №686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі №619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі №761/11015/16-ц, від 17 грудня2019 року у справі №753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі №462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17, на які міститься посилання в касаційній скарзі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Відповідачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б спростовували поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на зазначене вище майно, в тому числі на побутову техніку (поверхню газову BekoHiaw 64225 SB, духову шафу електричну Beko Bie 24301 В, бойлер Atlantic Opro Sample R80) та її вартість. Зокрема, відповідач не надав суду доказів іншої вартості побутової техніки, ніж та, що зазначена у чеках торгівельних установ, які надані суду позивачем. При цьому, з клопотанням про призначення експертизи щодо визначення вартості побутової техніки відповідач до суду не звертався. В той же час, позивачем не доведено, як придбання під час шлюбу, так і вартість витяжки кухонної, а тому відсутні підстави вважати витяжку кухонну об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу. Висновком експерта №08/08/25 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09.09.2025 року встановлено, що середня ринкова вартість автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, VINSB1EB56L80E043703 становить 236 150,00 грн. Вартість автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, VINSB1EB56L80E043703, в зафіксованому під час огляду стані, дорівнює вартості металобрухту складників, та може складати величину 6 573,00 грн (т. 1 а. с. 238 252). При цьому, у висновку експерта зазначено, що автомобіль не на ходу, несправний, некомплектний, неукомплектований, однак діагностичних даних, які б підтверджували необхідність доведення автомобіля до такого стану, на момент проведення експертизи, експерту надано не було. Також висновком експерта встановлено, що ринкова вартість причепу бортового «Дніпро», Д-200, VINY9TDB2000L0002179, становить 11 298,75 грн. З пояснень учасників справи та показань свідків встановлено, що до моменту припинення спільного проживання сторін, автомобіль «Toyota», хоча і мав певні технічні несправності, однак перебував на ходу та сторони почергово ним користувалися. Після припинення спільного проживання сторін, зазначений автомобіль залишився у володінні та користування відповідача. Відтак, суд доходить висновку, що при поділі автомобіля «Toyota» слід виходити з його середньої ринкової вартості 236 150,00 грн. Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За приписами ч. ч. 2 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 виснувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив, то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. З урахуванням того, що причіп марки Дніпро, модель Д-200 вартістю 11 298,75 грн, поверхня газова Beko Hiaw 64225 SB вартістю 2 974,00 грн, духова шафа електрична Beko Bie 24301 В вартістю 3 824,00 грн, бойлер Atlantic Opro Sample R80 вартістю 2 199,00 грн та автомобіль Toyota Avensis, 2006 року випуску, вартістю 236 150,00 грн, є неподільними речами, які після припинення спільного проживання сторін у 2023 році залишилися у володінні та користуванні відповідача, а позивач вимагає стягнення на її користь грошової компенсації за 1/2 частку вартості зазначеного майна загальною вартістю 256 445,75 грн, то в цій частині позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості зазначеного майна в розмірі 128 222,88 грн та відповідно визнання права власності на зазначене майно за відповідачем. Щодо позовних вимог в частині транспортного засобу автомобіля марки Saipa Tiba, 2013 року випуску, суд зазначає наступне. Зазначений транспортний засіб було придбано відповідачем 01.10.2013 року, а відтак він є особистою приватною власністю відповідача. При цьому, автомобіль придбано за рахунок кредитних коштів, частина яких була погашена в період шлюбу. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2023 року справа №712/8602/19 та постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №554/14662/15-ц, від 27 жовтня 2021 року в справі №341/2539/13 викладено правовий висновок стягнення на користь одного з подружжя сум, сплачених за кредитним зобов`язанням іншого з подружжя під час шлюбу. Зокрема зазначено, що у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання майна одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання майна, не змінює правового статусу такого майна, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, та не має права на компенсацію частки вартості майна або на певну частку у майні. Відтак, сплата позивачем частини коштів за кредитним договором, укладеним для придбання автомобіля, не змінює правового статусу автомобіля, оскільки кредитний договір укладено між АТ «Ідея Банк» та відповідачем не в період перебування сторін у шлюбі. Тому зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло лише у відповідача, а тому позивач має право на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, під час перебування у шлюбі. Відповідно до кредитного договору №910.24352 від 04.10.2013 року, відповідач отримав кредит в розмірі 51 442,65 грн на купівлю транспортного засобу Saipa Tiba, 2013 року випуску, VIN [NUMBER] , здійснивши при цьому початковий внесок за автомобіль у розмірі 20 997,00 грн. В період шлюбу, в рахунок погашення заборгованості за кредитом, включаючи відсотки за користування кредитом та штрафні санкції), тобто за період з 07.11.2015 року (дата укладення шлюбу) до 04.10.2018 року (дата погашення кредиту), було сплачено 73 681,00 грн, що підтверджується банківською випискою (т. 1 а. с. 197 203). Відтак, позивач має на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, в розмірі 36 840,50 грн (73 681,00 грн : 2). При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №522/17831/20, від 19 лютого 2020 року у справі №615/1364/16-ц та від 17 серпня 2022 року у справі №522/8676/20. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання за відповідачем права власності на автомобіль марки Toyota Avensis, 2006 року випуску, причіп бортовий «Дніпро», Д-200, поверхню газову Beko Hiaw 64225 SB, духову шафу електричну Beko Bie 24301 В, бойлер Atlantic Opro Sample R80 та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частку вартості вищезазначеного майна в розмірі 128 222,88 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина сум, що вносилися на виконання кредитного договору, в розмірі 36 840,50 грн, а всього 165 063,38 грн. При цьому, стягнення більшої суми компенсації, ніж позивач просила у позовній заяві, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки пов`язане виключно з арифметичними помилками. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з вищезазначених підстав. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України). При зверненні в суд, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 6 534,00 грн, понесені витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи №08/08/25 від 09.09.2025 року в розмірі 17 000,00 грн відповідно, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. Суд врахував висновок експерта №08/08/25 від 09.09.2025 року, як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення. Враховуючи наведене, суд вважає, що витрати, здійснені позивачем за проведення експертизи у справі, є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані із розглядом справи. На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до суду представником позивача подано такі письмові докази: договір про надання правничої допомоги №03.06 від 11.06.2024 року, детальний опис робіт та квитанцію №255672 від 15.07.2024 року, якими встановлено факт надання позивачу послуг правничої допомоги на загальну суму 12 000,00 грн (т. 2 а. с. 93 94). При зверненні в суд, позивачем зазначено ціну позову в розмірі 502 149,00 грн та сплачено судовий збір в розмірі 6 534,00 грн. В подальшому, позивачем уточнено позовні вимоги, в яких позивач просила стягнути з відповідача 158 763,00 грн. В той же час, судом задоволені вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 165 063,38 грн. при цьому, судом хоча й задоволено позов частково, однак таке рішення не пов`язано із ціною позову, а викликано поділом майна у інший спосіб, ніж просила позивач та арифметичними помилками при обчисленні ціни позову. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 650,63 грн (165 063,38 грн х 1% : 100%), витрати на проведення експертизи в розмірі 17 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. Також, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету надміру сплачений судовий збір в розмірі в розмірі 4 833,37 грн.

Outcome: partial