Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.01.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір № 881224328, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в сумі 7 500, 00 гривень, який в подальшому було збільшено. Загальна сума отриманого відповідачкою кредиту за вказаним кредитним договором становить 12 500, 00 гривень. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 із рядом додаткових угод в подальшому, у відповідності до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» належні йому права вимоги до боржників. Так, ТОВ «Таліон плюс» набуло право грошової вимоги, зокрема, 05.05.2022 до відповідачки за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022. Між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 05.08.2020 було укладено договір факторингу № 05/0820-01, у відповідності до якого ТОВ «Таліон плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, 31.07.2023 до відповідачки за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022. 10.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 10/07/25-Е, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідачки за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022 на суму 26 582, 60 гривень. Позивач не здійснював нарахувань за кредитним договором. Всупереч умовам кредитного договору відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 26 582, 60 гривень, з яких: 12 500, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 14 082, 60 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022 в розмірі 26 582, 60 гривень. Також позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 22.01.2026 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом; витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» докази по справі. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 0505526145180). (а.с. 12-12зв.) За інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказане поштове відправлення повернулося на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 22.01.2026, направлене відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, досі не вручене відповідачці. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 22.01.2026 та позовна заява із доданими до неї документами були доставлені до електронного кабінету адвоката відповідачки 29.01.2026, що підтверджується відповідною довідкою. (а.с. 96) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачка була належним чином повідомленою про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 22.01.2026 вважається врученою відповідачці 29.01.2026. 02.02.2026, у строк, встановлений судом ухвалою від 22.01.2026, від адвоката відповідачки надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями щодо задоволення позовних вимог, посилаючи на те, що відсотки пред`явлені до стягнення нараховані поза межами строку кредитування. 04.02.2026, у строк встановлений судом ухвалою від 22.01.2026, від представника позивача надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених адвокатом відповідачки у відзиві заперечень і мотивами їх відхилення. У строк, встановлений судом ухвалою від 22.01.2026, від адвоката відповідачки 10.02.2026 надішли заперечення на відповідь на відзив із викладеними у них поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених представником позивача у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотивами їх відхилення. Також адвокат відповідачки зазначив про недоведеність витрат позивача на професійну правничу допомогу, розмір яких він вважає неспівмірним. На виконання вимог ухвали суду від 22.01.2026 від АТ КБ «ПриватБанк» 10.02.2026 на адресу суду надійшли витребувані докази. 11.02.2026 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, які ухвалою суду від 30.03.2026 були залишені без розгляду. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та АТ КБ «ПриватБанк» на виконання судового рішення, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.01.2022 [PERSON] ознайомилась із паспортом споживчого кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і подала заявку на отримання грошових коштів в кредит. (а.с. 54-54зв., 46) Того ж дня, 09.01.2022, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір № 881224328, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 12 500, 00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальниця, в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору. (а.с. 54зв.-56) Відповідачка підтвердила, що отримала від кредитодавця до укладення вищевказаного договору інформацію, вимоги надання якої передбачені законодавством України, в тому числі інформацію передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка необхідна для отримання споживчого кредиту, включаючи інформацію, що наведена в Паспорті споживчого кредиту та Правилах; інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання (п. 5.12 договору). 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 із рядом додаткових угод в подальшому, який, зокрема, додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 було викладено у новій редакції, у відповідності до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема 05.05.2022 до [PERSON] за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022. (а.с. 13-21, 86-86зв.) Так, згідно із п. 4.1 вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимога до боржника в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимог. З витягу із Реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 вбачається відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022 - [PERSON] (а.с. 13-14) Виконання зобов`язань ТОВ «Таліон плюс» перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо сплати суми фінансування за договором факторингу в частині передачі прав вимог за Реєстром № 175 від 05.05.2022 підтверджується протоколом від 05.05.2022 і актом звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2022. (а.с. 86-86зв.) 05.08.2020 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01 із рядом додаткових угод в подальшому, у відповідності до якого ТОВ «Таліон плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема 31.07.2023 до [PERSON] за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022. (а.с. 80-85зв.) Так, згідно із п. 4.1 вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить від ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. З витягу із Реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 вбачається відступлення ТОВ «Таліон плюс» ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022 - [PERSON] (а.с. 81-82) Виконання зобов`язань ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перед ТОВ «Таліон плюс» щодо сплати «ціни продажу» за договором факторингу в частині передачі прав вимог за Реєстром № 10 від 31.07.2023 підтверджується протоколом від 31.07.2023 і платіжною інструкцією від 01.08.2023. (а.с. 80-80зв.) Зважаючи на те, що вищевказані договори факторингу було укладено до укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом спору, судом прийнято до уваги, що за умовами цих договорів факторингу право вимоги означає права грошових вимог до боржників по сплаті боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно, сторони вищевказаних правочинів погодили відступлення не лише існуючих прав вимоги, але й тих прав, які виникнуть в майбутньому що відповідає положенням ст.ст. 514 та 1078 ЦК України. Отже, підписавши 05.05.2022 і 31.07.2023 відповідні реєстри прав вимоги до вищевказаних договорів факторингу (з урахуванням додаткових угод до них) (а.с. 13-14, 81-82), первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» діяли у відповідності до приписів ст. 1078 ЦК України та умов договорів факторингу, які були чинними, тому перехід права вимог відбувся. 10.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 10/07/25-Е, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022. (а.с. 73-79зв.) Так, згідно із п. 1.2. вищевказаного договору факторингу перехід від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого ТОВ «ФК «Ейс» стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників - підтверджує факт переходу від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» прав вимоги заборгованостей та є невід`ємною частиною цього договору. На виконання вищевказаних умов договору 10.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було підписано Акт прийому-передачі Реєстру боржників. (а.с. 74) З витягу із Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022 - [PERSON] (а.с. 75-76) 15.09.2025 і 24.09.2025 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «ФК «Ейс» сплатило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» в повному обсязі ціну продажу, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. (а.с. 73-73зв.) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитного договору № 881224328 від 09.01.2022 передбачено право позикодавця (кредитора) передавати права за цим договором третім особам (п. 2.1.1.5 договору). Суду не надано належних доказів повідомлення відповідачки про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному договору. Доказів того, що вищевказані договори факторингу визнані недійсними, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, після підписання відповідних Реєстрів прав вимоги по формі, встановленій вищевказаними договорами факторингу, зокрема Акту прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 10/07/25-Е від 10.07.2025, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «ФК «Ейс» стало новим кредитором відповідачки за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022. Позивач вважає, що відповідачкою порушено умови вищевказаного кредитного договору, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статті 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6 і п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. При укладенні кредитного договору № 881224328 від 09.01.2022 відповідачка сама надала відомості, які її ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка вчинила ряд дій, спрямованих на укладення договору, і підписала 09.01.2022 договір № 881224328 електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV77Р9N. В свою чергу позикодавцем було проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідачки. (а.с. 41-41зв.) Відповідно, укладення вказаного вище договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, цей правочин відповідно до закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого кредитного договору № 881224328 від 09.01.2022 та розрахунку кредитної заборгованості за цим договором, посилався на Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в редакції, що діє з 13.05.2021. (а.с. 47-50) Як встановлено в ході розгляду справи, відповідачка, підписуючи 09.01.2022 вищевказаний кредитний договір, підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами вищевказаних Правил, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (п. 5.1 договору). Отже, судом встановлено, що договір кредитної лінії № 881224328 від 09.01.2022 є укладеним між відповідачкою та фінансовою установою в електронній формі, усі істотні умови якого було погоджено його сторонами при укладенні цього правочину. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 881224328 від 09.01.2022 здійсненим ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що заборгованість станом на 05.05.2022 (на дату відступлення прав вимоги) становить 26 447, 60 гривень, з яких: 12 500, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 13 947, 60 гривень - заборгованість по відсотках. (а.с. 71-72) З розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «Таліон плюс» вбачається, що заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 31.07.2023 (на дату відступлення прав вимоги) становить 26 582, 60 гривень, з яких: 12 500, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 14 082, 60 гривень - заборгованість по відсотках. (а.с. 70) Пред`явлена позивачем до стягнення сума заборгованості вказує на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договору факторингу позивачем і констатує суми заборгованості визначені ТОВ «Таліон плюс», що підтверджується «випискою з особового рахунку» за кредитним договором, наданою позивачем. (а.с. 69) З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення вищевказаних розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку. Судом прийнято до уваги, що розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Надані позивачем платіжні доручення від 09.01.2022 і 11.01.2022 не є належними та допустимими доказами, адже не містять відміток банку про проведення таких платежів. (а.с. 37-38) На виконання вимог ухвали суду від 22.01.2026 АТ КБ «ПриватБанк» повідомлено, що платіжна картка № [NUMBER] була емітована на ім`я [PERSON] ; номер телефону [NUMBER] є фінансовим номером телефону [PERSON] і зазначений в її анкетних даних; підтверджено зарахування на дану картку грошових коштів: 09.01.2022 в сумі 4 050, 00 гривень і 7 500, 00 гривень та 11.01.2022 в сумі 950, 00 гривень. Також банком надано виписки про рух коштів по рахунку відповідачки за період з 09.01.2022 до 14.01.2022 і з 11.01.2022 до 16.01.2022. (а.с. 112-115) Вищевказаний платіжний засіб - платіжна картка № [NUMBER] був вказаний позичальницею у заявці на отримання грошових коштів в кредит. (а.с. 46) З огляду на положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», виписки по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідачки, які досліджуються судом у сукупності з іншими доказами. Так, з виписок по рахунку відповідачки вбачається надходження грошових коштів в загальній сумі 12 500, 00 гривень (09.01.2022 в сумі 4 050, 00 гривень і 7 500, 00 гривень та 11.01.2022 в сумі 950, 00 гривень) і їх використання відповідачкою. Приймаючи до уваги повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 112 та довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 28.06.2025 (а.с. 52-53), інформація з яких узгоджується із виписками по рахунку відповідачки (а.с. 112зв.-115), судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору № 881224328 від 09.01.2022 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на платіжну картку відповідачки 09.01.2022 і 11.01.2022 грошові кошти на загальну суму 12 500, 00 гривень. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачкою за вищевказаним договором від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредиту на загальну суму 12 500, 00 гривень. Належних доказів того, що відповідачка здійснювала погашення тіла кредиту за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Відповідачкою не спростовано розмір заборгованості, визначений позивачем за тілом кредиту. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту по договору № 881224328 від 09.01.2022 в сумі 12 500, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками в розмірі 14 082, 60 гривень. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами укладеного між первісним кредитором та відповідачем договору, і порядок нарахування відсотків за користування кредитом. Судом встановлено, що сторони вищевказаного кредитного договору погодили строк кредитування - 30 днів від дати отримання кредиту (дисконтний період) з можливістю його пролонгації і узгодили нарахування процентів за користування кредитом в межах цього строку кредитування. Належних доказів того, що відповідачка здійснювала погашення відсотків за користування кредитом, матеріали справи не містять. Судом не встановлено пролонгацію дисконтного періоду кредитування на підставі п. 1.8 договору. Таким чином, за умовами кредитного договору дисконтний період завершився 07.02.2022, за який відповідачка у відповідності до положень п. 1.9.3 договору, враховуючи відсутність своєчасної сплати процентів, зобов`язалась сплатити кредитодавцю 7 835, 10 гривень ((11 550, 00 гривень х 2, 10 % х 30 днів) + (950, 00 гривень х 2, 10 % х 28 днів)). При цьому, позикодавець в односторонньому порядку позбавлений права продовжити дисконтний період, водночас у нього виникло право застосувати положення п. 1.12.1 кредитного договору. Так, у відповідності до п. 1.12.1 кредитного договору зобов`язання щодо повернення кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. Отже, сторони правочину погодили, що факт користування кредитом після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на визначених цим договором умовах. Згідно із п. 1.15 кредитного договору настання відкладальних обставин, зокрема, що мають наслідком продовження строку надання кредиту, застосування базової процентної ставки та нарахування процентів за ставкою, що застосовується після закінчення дисконтного періоду, не є зміною істотних умов цього договору та не потребує змін цього договору та укладення додаткових угод до нього. Таким чином, у договорі сторони чітко та недвозначно визначили, що продовження користування кредитом після закінчення дисконтного періоду, має наслідком продовження строку користування кредитом, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. Зокрема, чітко та недвозначно сторони визначили розмір відсотків, які підлягають нарахуванню в цей період, які є відсотками за користування кредитними коштами. Судом встановлено пролонгацію строку кредитування, враховуючи положення п. 1.12.1 кредитного договору, з 08.02.2022 до 08.05.2022. Враховуючи вищевикладене, твердження адвоката відповідачки про нарахування відсотків поза межами строку кредитування, є безпідставними. Судом встановлено, що пред`явлені позивачем до стягнення відсотки - є відсотками за користування кредитними коштами, а не мірою відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України. У п. 5.3 договору сторони чітко та недвозначно визначили, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. В даному випадку, враховуючи встановлені судом обставини, регулятивні відносини між кредитодавцем та позичальницею трансформувались в охоронні з 09.05.2022. Однак, звертаючись до суду із даним позовом позивач вимоги про стягнення відсотків за вищевказаним кредитним договором відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не заявляв. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просив стягнути суд, зокрема, заборгованість по відсотках саме за користування кредитом, а не будь-яких інших. При цьому суд розглядає справу виключно в межах заявлених особою вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Так, враховуючи користування відповідачкою кредитом після закінчення дисконтного періоду, у відповідності до п. 1.11. та п. 1.12. вищевказаного кредитного договору проценти за користування кредитними коштами за період з 08.02.2022 до 08.05.2022 становлять 33 525, 00 гривень (12 500, 00 гривень х 2, 98 % х 90 днів), що разом за період з 09.01.2022 до 08.05.2022 становить 41 360, 10 гривень (7 835, 10 гривень + 33 525, 00 гривень). Водночас, здійснений судом і наведений вище розрахунок не узгоджується із пред`явленим позивачем до стягнення розміром заборгованості по відсотках, оскільки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було сторновано частину нарахованих відсотків, а також, як і ТОВ «Таліон плюс», застосовано знижену відсоткову ставку - 0, 12 % з 11.04.2022 і 0, 36 % з 01.05.2022. Однак, застосування позикодавцем зниженої відсоткової ставки не порушує права відповідачки. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачкою не спростовано розмір заборгованості визначений позивачем по відсотках за користування кредитними коштами за вищевказаним кредитним договором. Отже, враховуючи вищевикладене та принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за договором № 881224328 від 09.01.2022 в сумі 14 082, 60 гривень. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані з позовом та на виконання вимог судового рішення, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 22.01.2026 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені сторонами в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за договором кредитної лінії № 881224328 від 09.01.2022 в сумі 26 582, 60 гривень, з яких: 12 500, 00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 14 082, 60 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2 662, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 19.01.2026. (а.с. 9) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 662, 40 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %). Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 20.08.2025 між ТОВ «ФК «Ейс» та АБ «Соломко та партнери» було укладено договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01, на підставі якого адвокату Соломку О.В. було видано довіреність. (а.с. 63, 66-68зв.) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Соломко О.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 7073/10 від 19.10.2018. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання АБ «Соломко та партнери» умов вищевказаного договору суду надано акт прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025. (а.с. 65) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, сторони даного правочину досягли домовленості, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (додаток № 1 до договору) (п. 3.3. договору). У відповідності до акту прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025, вартість наданих АБ «Соломко та партнери» в межах даної цивільної справи послуг становить 7 000, 00 гривень, з яких: вивчення матеріалів справи - 1 000, 00 гривень; складання позовної заяви - 5 000, 00 гривень; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 500, 00 гривень; підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 500, 00 гривень. (а.с. 65) Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу клієнта, складення процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Стороною позивача не надано докази оплати визначених договором про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 послуг. Водночас, судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу. На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03). За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved