Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рисіною С.В. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, [PERSON] є власником 2/3 часток квартири. Однак, не дивлячись на те, що [PERSON] є співвласником квартири, [PERSON] чинити перешкоди їй у користуванні квартирою, потраплянні у квартиру. Згідно талону-повідомлення про прийняття заяви про кримінальне правопорушення, 11.10.2024 року за адресою [ADDRESS] сталася бійка між невісткою та свекрухою. Виїздом оперативної групи встановлено, що 11.10.2024 року за адресою6 [ADDRESS] [PERSON] виштовхувала [PERSON] з квартири, била та пошкодила ланцюжок, не давала доступу до майна. Позивач бажає користуватись належною їй частиною квартири на власний розсуд, залишати в квартирі особисті речі, відпочивати, оскільки місце роботи знаходиться близько до квартири. Конфлікт між сторонами неможливо вирішити мирно, а квартира є неподільним майном, необхідне встановлення користування квартирою в судовому порядку. Враховуючи викладене просить суд: визначити [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м. наступним чином: - виділити у користування [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , кімнату площею 11,0 кв.м.; - виділити у користування [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] кімнату, площею 16,8 кв.м., залишивши у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] : коридор, площею 6,1 кв.м., кухню, площею 6,0 кв.м., ванну та туалет, площею 2,6 кв.м., кладовка, загальною площею 2,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] власністю 1/3 частиною квартири, за адресою: [ADDRESS] шляхом її вселення. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. Рух по справі Ухвалою суду від 10 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання (а.с.29). Підготовче судове засідання відкладалося за заявами сторін для укладення мирової угоди. Ухвалою суду від 31 березня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків (а.с.67). Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду (а.с.74). Аргументи учасників справи 17 березня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому зазначила, що сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира, за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач зареєстрована в даній квартирі та проживає за цією адресою, облаштовує свою домівку, є інвалідом та має піклуватися про свій стан здоров`я, натомість наприкінці 2024 року позивач своїми діями постійно погрожує відповідачу та вказує на те, що відповідач має вплинути на свого сина з метою налагодження гарних відносин із позивачем. Позивач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом від 02.12.2024 року, долученим до відзиву на позов. Особисті речі позивача в квартирі не знаходились після укладення договору 2010 року, відповідач не змінювала замки, тому обставини, викладені у позові не відповідають фактичним обставинам справи. Також зазначила, що з моменту набуття права власності жодних конфліктів з приводу порядку користування квартирою у сторін не було, але наприкінці 2024 року відносини між сином та позивачем погіршились, через суперечки з сином відповідача позивач постійно погрожує відповідачу, словесно ображає та погрожує фізичною розправою, через що [PERSON] вимушена постійно звертатись до поліції із заявами. Позивач має власне житло, жодних доказів того, що існує між сторонами спір щодо користування квартирою немає, оскільки позивач не проживає у спірній квартирі, тобто фактично спір між сторонами відсутній, доказів щодо наявності спору між сторонами позивачем до суду не надано. Враховуючи викладене просить суду відмовити у задоволенні позову. [PERSON] також надала до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, в якому зазначила, що вартість наданих позивачу послуг адвоката є завищеними, позов є немайнового характеру. Також зазначила, що відповідач є інвалідом має хронічне захворювання, лікування якого потребує значних коштів та відповідач не має іншого доходу окрім пенсії. Враховуючи викладене просить зменшити розмір понесених витрат до розміру 1000,00 грн. Позивач [PERSON] та представник позивач адвокат Трофименко М.В., кожен окремо, в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутня не була скориставшись правом представництва. Представник відповідача адвокат Кафтасьєва Г.В., в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 03 березня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.03.2007 року (а.с.58). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 406400349 від 03.12.2024 року квартира [ADDRESS] загальною площею 46,0 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С.В. 02.11.2010 року належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/3 частка та [PERSON] 2/3 частки (а.с.9). Відповідно до технічного паспорту квартира складається з двох кімнат, загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м.: одна кімната площею 16,8 кв.м., друга кімната площею 11,0 кв.м.; кухня площею 6,0 кв.м., ванна кімната сумісно з убиральнею площею 2,6 кв.м., коридор площею 6,7 кв.м., кладова площею 2,1 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. (а.с.15 зворот). Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 29.08.2023 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до Талону-повідомлення єдиного обліку № 15512 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію 11.10.2024 року о 15-53 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] б`ються невістка зі свекрухою. Заявник сусідка (а.с.10). 11.10.2024 року [PERSON] надіслала до начальника ГУНП в Дніпропетровській області заяву про погрози, в якій зазначила, що [PERSON] нахабно вдерлась до квартири [PERSON] та завдала їй тілесних ушкоджень (а.с.52). Відповідно до довідки МСЕК серії 12ААГ № 563091 від 26.01.2024 року [PERSON] має першу групу інвалідності з 15 січня 2024 року за загальним захворюванням безстроково (а.с.57) Згідно Акту про фактичне проживання особи від 12.12.2024 року, засвідченого головою квартального комітету, за підписами сусідів: за адресою: [ADDRESS] починаючи з березня 2007 року по теперішній час проживає однією сім`єю [PERSON] та її син [PERSON] , ведуть спільне господарство та мають спільний побут як родина (а.с.59). Відповідно до Талону-повідомлення єдиного обліку № 549 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію 10.01.2026 року о 17-09 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] невідома жінка не пускає [PERSON] до спільного житла зі свекрухою [PERSON] яка перебуває в лікарні (а.с.107). Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою, то суд виходить з наступного. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування житлом особа має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 406400349 від 03.12.2024 року квартира [ADDRESS] загальною площею 46,0 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С.В. 02.11.2010 року належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/3 частка та [PERSON] 2/3 частки Як стверджує позивач, що не спростовано відповідачем, [PERSON] приходила до спірної квартири, однак двері ніхто не відчиняє, а ключі від цієї квартири знаходяться лише у відповідача, тобто остання обмежує позивача у доступі в квартиру, що підтверджується відповідями органів Національної поліції за зверненнями [PERSON] про те, що вона не може попасти до квартири. З огляду на те, що сторони у справі мають рівні права на користування спірною квартирою, а тому перешкоди у користуванні нею позивачу, які чинить відповідач мають бути усунуті шляхом вселення у квартиру та надання можливості зробити дублікат ключів від замка (замків) дверей квартири [ADDRESS] . Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що позивачу ніхто не перешкоджає у користуванні спірною квартирою, а також про те, що стороною позивача не надано доказів такого перешкоджання, оскільки це спростовується матеріалами справи, зокрема талоном-повідомленням єдиного обліку № 15512, згідно якого 11.10.2024 року близько 15-00 годин [PERSON] виштовхувала з квартири [PERSON] , яка є співвласником житла, талоном-повідомленням № 549 єдиного обліку, згідно якого 10.01.2026 року о 17-09 годин в квартирі [ADDRESS] знаходиться невідома жінка, яка не пускає співвласника квартири [PERSON] до житла. Стосовно позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. При зверненні з позовом до суду позивач зазначив що він, як співвласник квартири, позбавлений можливості користуватися нею, відповідачі не є його родичами, згоди досягти щодо користування житлом поза судовому порядку вони не можуть та просив визначити порядок користування квартирою. Згідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Із матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Згідно технічного паспорту квартира складається з двох кімнат, загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м.: одна кімната площею 16,8 кв.м., друга кімната площею 11,0 кв.м.; кухня площею 6,0 кв.м., ванна кімната сумісно з убиральнею площею 2,6 кв.м., коридор площею 6,7 кв.м., кладова площею 2,1 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. Враховуючи частку позивача та відповідача у квартирі, складання квартири із двох житлових кімнат, відсутності домовленості між співвласниками про порядок користування, відсутності будь-яких пояснень зі сторони відповідача, суд вважає за необхідне встановити наступний порядок користування квартирою: виділити у користування [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , кімнату площею 11,0 кв.м.; виділити у користування [PERSON] , [INFO] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] кімнату, площею 16,8 кв.м. Залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] : коридор, площею 6,1 кв.м., кухню, площею 6,0 кв.м., ванну та туалет, площею 2,6 кв.м., кладовка, загальною площею 2,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Суд погоджується з тим, що обраний позивачем варіант порядку користування квартирою надає сторонам можливість врегулювати спір з приводу користування приміщеннями квартири. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (статті 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України, статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову адвоката Трофименко Марини Володимирівни, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та вселення. Щодо судових витрат: Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На виконання вказаних вимог закону позивачем надано: Договір № 25-10/24-3 про надання правничої допомоги від 25.10.2024 року; Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 25/10/24-3 від 25.10.2024 року; квитанцію № 01 від 25.10.2024 року про сплату [PERSON] за Договором про надання правничої допомоги 2500,00 грн, квитанцію № 02 від 25.11.2024 року про сплату [PERSON] за Договором про надання правничої допомоги 2500,00 грн (а.с. 18-22). Від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, вмотивоване тим, що вартість наданих позивачу послуг адвоката є завищеними, позов є немайнового характеру. Також зазначила, що відповідач є інвалідом має хронічне захворювання, лікування якого потребує значних коштів та відповідач не має іншого доходу окрім пенсії. Враховуючи викладене просить зменшити розмір понесених витрат до розміру 1000,00 грн. Суд погоджується з твердженнями сторони відповідача про те, що заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу, не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та не відповідають критеріям розумності та пропорційності. Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу є обґрунтованим. Враховуючи заперечення відповідача, витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому стягненню із відповідача на користь позивача [PERSON] , а саме у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень, що відповідає обсягу наданих адвокатом послуг. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial