Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Адвокат Антал Я.В. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виноградівська державна нотаріальна контора, про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 19.01.2026 року. до участі в справі в якості відповідача залучено [PERSON] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] в с. Чепа помер батько позивачки - [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому на час смерті спадкове майно. Померлому батьку належав житловий будинок, розташований в [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,25 га (кадастровий номер 2121285900:06:003:0038) та площею 1,64 га (кадастровий номер 2121285900:05:001:0035). Зазначені об`єкти нерухомого майна, які увійшли до складу спадщини, після смерті батька позивач успадкувала на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України через їх оформлення у Виноградівській державній нотаріальній конторі та отримала відповідні свідоцтва від 07.08.2025 р. про право на спадщину за законом. В подальшому позивачкою, через архівний відділ Берегівської районної військової адміністрації віднайдено рішення восьмої сесії двадцять третього скликання Чепівської сільської ради Виноградівського району від 09.09.1999 р. №42 «Про закріплення і передачу земельних ділянок в приватну власність», згідно якого [PERSON] передано в приватну власність дві земельні ділянки за адресою [ADDRESS] площами 0,15 га (присадибна ділянка) та 0.25 га (для ведення особистого підсобного господарства) Однак, після аналізу наданих Позивачем документів нотаріусом було відмовлено у оформлені спадкових прав на вказані земельні ділянки. Причиною відмови нотаріуса є відсутність правовстановлюючих документів та вищевказані земельні ділянки на ім`я спадкодавця та рекомендовано звернутись до суду для визнання за Позивачем права власності, що підтверджується листом завідувача Виноградівської державної нотаріальної контори за №107/01-16 від 31.07.2025. Приватизація вказаних земельних ділянок померлим була розпочата та проводилася відповідно до порядку, передбаченого Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, та ЗК України 1990 року. Кадастрових номерів на вказані земельні ділянки - не присвоювались. За життя померлий [PERSON] не подавав жодних заяв на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на дані земельні ділянки, не погоджував встановлених в натурі меж земельної ділянки, не отримував дозволи на оформлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, не присвоював кадастрового номеру, тобто - не встиг провести розпочату державну реєстрацію земельних ділянок в установленому порядку. Оскільки, приватизація вказаної земельної ділянки не завершена, позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки. Інші спадкоємці до нотаріуса за прийняттям спадщини не зверталися та не прийняли спадщину, що встановлено державним нотаріусом у спадковій справі 177/2024. Відповідачами по справі є рідна сестра позивачки та матір дружину спадкодавця, так як вони є також спадкоємцями першої черги однак спадщину не прийняли. Спадкоємці, що б могли мати право на обов`язкову частку у спадщині за законом відсутні. Позивач посилалась на те, що нею прийнято спадщину після [PERSON] який помер [INFO] , а тому просить визнати за нею право на завершення процедури приватизації земельних ділянок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , оскільки в іншому порядку крім судового, це питання вирішити неможливо. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Антал Я.В. не з`явилися. Ними до суду подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити їх з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Ними до суду подано заяви про розгляд справи без їх участі та визнання позовних вимог. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] в с. Чепа помер батько позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.02.2024 р. серії [NUMBER] . Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому на час смерті спадкове майно. Померлому батьку належав житловий будинок, розташований в [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,25 га (кадастровий номер 2121285900:06:003:0038) та площею 1,64 га (кадастровий номер 2121285900:05:001:0035). Зазначені об`єкти нерухомого майна, які увійшли до складу спадщини, після смерті батька позивач успадкувала на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України через їх оформлення у Виноградівській державній нотаріальній конторі та отримала відповідні свідоцтва від 07.08.2025 р. про право на спадщину за законом. В подальшому позивачкою, через архівний відділ Берегівської районної військової адміністрації віднайдено рішення восьмої сесії двадцять третього скликання Непівської сільської ради Виноградівського району від 09.09.1999 р. №42 «Про закріплення і передачу земельних ділянок в приватну власність», згідно якого [PERSON] передано в приватну власність дві земельні ділянки за адресою [ADDRESS] площами 0,15 га (присадибна ділянка) та 0.25 га (для ведення особистого підсобного господарства). Відтак, неоформленим спадковим правом після смерті батька позивачки - [PERSON] є право на приватизацію земельних ділянок: - для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) площею 0,15 га за адресою [ADDRESS] , - для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га за адресою [ADDRESS] . Згідно Витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки в [ADDRESS] площею 0,15 га складає 224475.00 грн. Згідно Витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки в [ADDRESS] площею 0,25 га складає 10081,71 грн. Після звернення до державного нотаріуса позивача щодо оформлення спадкових прав, нотаріусом було надано письмову відмову від 31.07.2025 р. №107/01-16 у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві та позивачці було роз`яснено право на звернення до суду. Інші спадкоємці до нотаріуса за прийняттям спадщини не зверталися та не прийняли спадщину, що встановлено державним нотаріусом у спадковій справі 177/2024. З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи за № 177/2024, що заведена державним нотаріусом Боричок К.В. [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після його звернулася лише позивач [PERSON] . Відповідач [PERSON] , звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини, що також стверджується матеріалами спадкової справи. У відповідності до положень статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», передбачено, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям земельної ділянки відповідно до чинного у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. За змістом статті 1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частин 1, 4 статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, провадиться один раз по кожному виду використання. Виходячи з вимог частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства. Згідно зі статтею 118 ЗК України процедура приватизації розпочинається після надання громадянину дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органом державної влади або місцевого самоврядування, який надає відповідні дозволи. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному. Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодавці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкодавцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі. Позивачем було отримано рішення з додатками від архівного відділу Берегівської райдержадміністрації щодо передачі у рамках безоплатної передачі у приватну власність померлому земельних ділянок, майнові права на які входять до спадкової маси, земельних ділянок: - для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) площею 0,15 га за адресою [ADDRESS] , - для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га за адресою [ADDRESS] . Приватизація вказаних земельних ділянок померлим була розпочата та проводилася відповідно до порядку, передбаченого Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, та ЗК України 1990 року. Оскільки за життя [PERSON] розпочав приватизацію земельних ділянок, а позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця [PERSON] то вважається, що позивач набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали покійному на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, з урахуванням відсутності заперечень з боку відповідача, дійшов висновку, що позивач має право успадкувати майнові права спадкодавця як спадкоємець за законом, оскільки вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved