Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, з урахуванням заяв про зміну предмету позову, просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, яке було набуто ними в період шлюбу, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , автомобіль MERSEDES-BENZ SPRINTER 311CDI, 2006 року випуску, автомобіль MERSEDES-BENZ Е 250 CDI, 2012 року випуску, вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434 грн, будівельні матеріали, які були використані на будівництві цегляного гаражу та піднавісу за адресою: [ADDRESS] ; поділити між сторонами набуте за час шлюбу майно, а саме: виділити в порядку поділу майна в особисту приватну власність [PERSON] : будівельні матеріали на суму 159936 грн, автомобіль MERSEDES-BENZ Е 250 CDI, 2012 року випуску вартістю 376582 грн та вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на суму 451434 грн; виділити у особисту приватну власність [PERSON] : автомобіль MERSEDES-BEZ SPRINTER 311CDI, 2006 року випуску вартістю 373666,76 грн та всю квартиру [ADDRESS] вартістю 2264390 грн, припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості частини спільного майна подружжя в сумі 825052,38 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та наданням правової допомоги. Свої вимоги мотивує тим, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , 28 квітня 2012 року зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2023 року розірвано. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . За час проживання у шлюбі ними набуто наступне майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (право власності зареєстровано по 1/2 частині за кожним); автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 311CDI, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю - 453390 грн; автомобіль Mersedes-Benz E 250 CDI, 2012 року випуску д.н.з. [NUMBER] вартістю - 350520 грн; вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434 грн. загальна вартість майна набутого у шлюбі - 3753862,57 грн. Позивач зазначає, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю, між сторонами не досягнуто, відповідач категорично заперечує щодо добровільного поділу майна, тому позивач вимушена звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя. Враховуючи той факт, що сторони по справі перебувають у вкрай неприязнених стосутках, відповідач [PERSON] категорично заперечує щодо разумного та добровільного поділу майна подружжя, не бажає продавати квартиру, є абсолютно неможливим реальне мирне користування половиною квартири позивачкою [PERSON] , а тому вважає, що квартиру при поділі майна слід залишити одному із подружжя. Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи сторін (а.с. 57 т. №1). [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відповідно до якої, з урахуванням прийнятих судом заяв про зміну предмету позову, просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] майно набуте ними за час шлюбу: автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 311 CDI, 2006 року випуску, вартістю - 373666,76 грн., автомобіль Mersedes-Benz E 250 CDI, 2012 року випуску, вартістю 603510,00 грн, трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м, вартістю 2264390 грн, будівельні матеріали, використані для будівництва цегляного гаража та піднавісу за адресою [ADDRESS] , вартістю 159936,00 грн, вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434,00 грн. Поділити спільне майно подружжя наступним чином: залишити у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м, житловою площею - 40,2 кв.м вартістю 2264390 грн; Виділити в особисту приватну власність [PERSON] автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 311 CDI, 2006 року випуску, вартістю 373666,76 грн. Виділити у особисту приватну власність [PERSON] вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434,00 грн та будівельні матеріали, використані для будівництва цегляного гаража та піднавісу за адресою: [ADDRESS] , вартістю 159936,00грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю від рівності часток в сумі 420606,62 грн, яка включатиме в себе також і грошову компенсацію у формі половини середньої ринкової вартості автомобіля Mersedes-Benz E250 CDI, 2012 року випуску (603510,00 грн.), який [PERSON] відчужила без згоди та відома [PERSON] . Крім того, судові витрати (витрати на правову допомогу, витрати на оплату судового збору, витрати на оплату судових експертиз) просив стягнути з [PERSON] на його користь. Зустрічний позов мотивовано тим, що окрім визначеного [PERSON] майна, яке набуто за час шлюбу, наявне також інше майно, а саме будівельні матеріали, використані для будівництва цегляного гаража та піднавісу за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] вказує, що зароблені ним кошти в сумі 6000 доларів США вклав у придбання будівельних матеріалів і будівництво піднавісу та гаража. Будівництво гаража та піднавісу здійснювалося подружжям для власних потреб та використання на земельній ділянці належній батькам [PERSON] та за їх згодою. [PERSON] підтверджує, що все майно зазначене у первісному позові являється спільним майном подружжя. При цьому зауважує, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності, а інше майно у спільній сумісній власності. У вказаній квартирі проживає [PERSON] , оскільки вона є його єдиним житлом, іншого житла на праві власності він не має, у зв`язку з чим він не згоден на будь-яку грошову компенсацію замість частки власності в квартирі. Вважає визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя невірним способом захисту прав, оскільки квартира перебуває у спільній частковій власності, тобто вже розділена між сторонами (кожному по частці), тому просить суд залишити квартиру у спільній частковій власності сторін. Окрім того, зауважує, що доказів неподільності квартири матеріали справи не містять (а.с. 62-76 т. №1). 21 грудня 2023 року [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву у якому вказує, що з травня 2023 року не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що між колишнім подружжям склалися неприязні відносини, при спробі забрати особисті речі із спірної квартири з`ясувалось, що [PERSON] змінив замки у зв`язку з чим була вимушена викликати поліцію. Зауважує, що залишення квартири у статусі спільної часткової власності є невірним способом захисту її прав та інтересів, так як вказана квартира не може бути реально поділена між співвласниками по частині. 02 січня 2024 року представником [PERSON] адвокатом Зубанем О.О. подано відповідь на відзив, відповідно до якої [PERSON] заперечив обставини щодо чинення ним перешкод у користуванні спірною квартирою. Крім того, [PERSON] зазначає, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у його праві власності перебуває лише один об`єкт нерухомого майна частка квартири, яка є предметом спору. Отже, [PERSON] не має іншого житла в яке він міг би виселитись, саме тому він просить право власності визнати саме за ним. (а.с. 94-95 т. 1). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] адвоката Семенюк Н.Ю. позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, у задоволенні вимог зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідача-позивача [PERSON] адвокат Зубань О.О. у судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, у задоволенні вимог первісного позову просив відмовити. Наголосив, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін, при цьому сплата компенсації частки квартири для [PERSON] є надмірним фінансовим тягарем, іншого житла у нього немає. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , з 28 квітня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2023 у справі №127/15504/23 розірвано. Судове рішення набрало законної сили 04 серпня 2023 року (а.с.44 т №1). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 43). 13 лютого 2018 року [PERSON] зареєстровано право власності на транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER] , VIN-код - [NUMBER] , об`єм двигуна -2148, колір білий, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобі, наданими ТСЦ МВС №0541 (а.с.47 т. №1), а також свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 79-80 т. №2). 10 серпня 2019 року [PERSON] (продавець), з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] (покупці), з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири за яким продавець передала належну їй на праві приватної власності, а покупці прийняли у спільну часткову власність в рівних частках кожен квартиру номер [ADDRESS] , загальною площею 63,00 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м, і зобов`язалися оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених договором (а.с. 83-84 т. №1). Квартира [ADDRESS] придбана на підставі договору купівлі-продажу №479 від 10.08.2019, належить на праві спільної часткової власності по частці [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №344727020, №344754363 від 30.08.2023 (а.с. 45-46 т. №1). 01 листопада 2022 року фізична особа-підприємець [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, уклали договір №013, згідно якого сторони зобов?язуються спільними зусиллями реалізувати бізнес-проект із продажу товару та надання послуг з умовою розподілу отриманого від нього прибутку між сторонами (далі - проект). Відповідно до п. 4.2 договору [PERSON] , як партнер-2, за актом, підписаним у день підписання договору, вносить у проект власні грошові кошти в розмірі 220980 грн, що включає: капіталовкладення у розмірі 201200 грн; паушальний платіж (поворотна частина вкладень) на користь правоволодільця за розробку та супровід проекту, що виплачується одночасно з передбаченою п. 4.2.1 договору сумою та становить 10% від неї; авансовий платіж для покриття можливих незапланованих операційних або інвестиційних витрат після відкриття магазину, що становить 5% від вказаної в п. 4.2.1 договору суми, тобто 9780 грн, та виплачується одночасно з нею (а.с. 26-40 т. №2). 01 листопада 2022 року фізична особа-підприємець [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони, уклали договір №014, згідно якого сторони зобов?язуються спільними зусиллями реалізувати бізнес-проект із продажу товару та надання послуг з умовою розподілу отриманого від нього прибутку між сторонами (далі - проект). Відповідно до п. 4.3 договору [PERSON] , як партнер-3, за актом, підписаним у день підписання договору, вносить у проект власні грошові кошти в розмірі 230454 грн, що включає: капіталовкладення у розмірі 200613 грн; паушальний платіж (поворотна частина вкладень) на користь правоволодільця за розробку та супровід проекту, що виплачується одночасно з передбаченою п. 4.3.1 договору сумою та становить 10% від неї, тобто 20061 грн; авансовий платіж для покриття можливих незапланованих операційних або інвестиційних витрат після відкриття магазину, що становить 5% від вказаної в п. 4.3.1 договору суми, тобто 9780 грн, та виплачується одночасно з нею (а.с. 11-25 т. №1). Крім того, 19 січня 2022 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль MERSEDES-BENZ E 250 CDI, 2012 року випуску, паливо дизельне, об`єм двигуна - 2143 см.куб., повна маса 2280 кг, колір чорний, номер кузова (VIN) - [NUMBER] , що підтверджується заявою №460987574 від 19.01.2022 та договором купівлі-продажу №0541/2022/30536 (а.с. 125-128 т. 1). 15 серпня 2025 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу №0546/2025/5542391 транспортного засобу марки MERSEDES-BENZ, модель E 250 CDI, 2012 року випуску, колір чорний, VIN - [NUMBER] (а.с. 64-65 т. №2) Так [PERSON] відчужила спірний автомобіль шляхом укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу іншій особі без згоди [PERSON] . Даний факт сторонами не оспорюється. Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення судової будівельно- технічної та оціночно-будівельної експертизи №2313/2314/24-21 від 29.04.2025 ринкова вартість трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м, станом на час проведення експертизи складає 2264390,00 грн; ринкова вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва гаража та піднавісу, які знаходяться за адресою [ADDRESS] станом на час проведення експертизи може складати 159936,00 грн (а.с. 2-11 т. №2). Як слідує з висновку експерта №СЕ-19/102-25/25270-АВ від 10.12.2025 дійсна ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER] , VIN-код - [NUMBER] , станом на момент проведеннія експертизи може становити 373666,76 грн; середня ринкова вартість автомобіля, подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) легковому автомобілю марки MERSEDES-BENZ E 250 CDI, 2012 року випуску, паливо дизельне, об`єм двигуна - 2143 см.куб., повна маса 2280 кг, колір чорний, номер кузова (VIN) - [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи може становити 603510,00 грн (а.с. 96-105 т. №2). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа №565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року. Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа №355/1060/16, в постанові від 30 серпня 2021 року зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - купівля під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18. Таким чином, право позивача звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя, за умови, що таке право обмежується, порушується та/або не визнається відповідачем є безумовним. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі №537/78/19. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, під час шлюбу сторонами в справі було придбано автомобіль MERSEDES-BENZ SPRINTER 311CDI, 2006 року випуску, автомобіль MERSEDES- BENZ Е 250 CDI, 2012 року випуску, будівельні матеріали, які були використані на будівництві цегляного гаражу та піднавісу за адресою: [ADDRESS] , а також здійснено вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434 грн, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, тому воно підлягає поділу. При цьому, за час розгляду справи про поділ майна подружжя усупереч положенням статті 65 СК України [PERSON] розпорядилася на власний розсуд без згоди чоловіка спільним майном подружжя та продала автомобіль MERSEDES- BENZ Е 250 CDI, 2012 року випуску. Тобто, даний автомобіль вибув із володіння подружжя. Вказана обставина щодо продажу автомобіля не заперечується сторонами у справі та підтверджена належними доказами. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі №125/2157/19 вказувала на те, що з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Визначаючи розмір грошової компенсації вартості транспортного засобу MERSEDES- BENZ Е 250 CDI, 2012 року випуску, бере до уваги висновок експерта №СЕ-19/102-25/25270-АВ від 10.12.2025 відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля, подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) легковому автомобілю марки MERSEDES-BENZ E 250 CDI, 2012 року випуску, паливо дизельне, об`єм двигуна - 2143 см.куб., повна маса 2280 кг, колір чорний, номер кузова (VIN) - [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи може становити 603510,00 грн. Вартість спільного майна подружжя сторонами не спростовувалась. Виділити автомобіль MERSEDES- BENZ Е 250 CDI, 2012 року випуску комусь із подружжя на даний час неможливо, тому задля забезпечення рівності часток кожного з подружжя у спільному їх майні необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 301755,00 грн (1/2 від 603510,00 грн) за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя. При цьому, суд звертає увагу, що запропоновані сторонами способи поділу спільного сумісного майна подружжя як за первісним, так і за зустрічним позовом передбачали виділення: у власність [PERSON] : вкладень у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434 грн, будівельних матеріалів, які були використані на будівництві цегляного гаражу та піднавісу за адресою: [ADDRESS] на суму 159936 грн; а у власність [PERSON] автомобіля MERSEDES-BEZ SPRINTER 311CDI, 2006 року випуску, тому суд дійшов висновку про здійснення поділу зазначеного спільного майна у вищевказаний спосіб. Водночас, суд наголошує, що положення глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя» регулюють правовідносини щодо здійснення подружжям права спільної сумісної власності відносно майна, частки кожного з подружжя в якому не визначені. Зазвичай майно, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, зареєстроване за одним із подружжям, особливості користування ним сторони при його придбанні у шлюбі не погоджували, а розпорядження часткою у праві спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя є неможливим, у зв`язку з чим і виникає необхідність у вирішенні спору про поділ спільної сумісної власності судом. Натомість на підставі поданих учасниками справи доказів установлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] (по частці за кожним). Така державна реєстрація речових прав здійснена на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2019 року, за змістом якого квартира придбавалися подружжям у спільну часткову власність в рівних частках (по 1/2). Тобто, спільно придбавши зазначену вище квартиру в шлюбі, подружжя ще на стадії укладення договору купівлі-продажу квартир погодили їх правовий режим як спільної часткової власності, в зв`язку з чим положення глави 8 СК України до такого майна незастосовні. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України). Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1 - 3). Водночас потрібно зважати на те, що правило пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі приписів цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, визначених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, визначених цією статтею. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно зі статтею 364 ЦК України, яка має назву «Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності», право на отримання одним зі співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки від інших співвласників визначено саме за умови неможливості виділу її в натурі. Отже, приписи статті 364 ЦК України хоч і визначають можливість отримання одним зі співвласників такої компенсації, проте не встановлюють умов чи обставин, за яких стягнення такої компенсації можливе в судовому порядку за умови відсутності згоди інших співвласників. Водночас у статті 365 ЦК України визначено по суті зворотній механізм, а саме припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК України визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). У Рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) Конституційний Суд України зазначив, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та виснував таке: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, оцінюючи категорію платоспроможності в широкому її розумінні з метою застосування механізму, визначеного статтею 364 ЦК України, потрібно враховувати, що це не лише про економічну складову, а й про врахування конкретної життєвої ситуації, в якій виник спір, саме тому питання платоспроможності, яке суд має дослідити, виходить за межі звичайних математичних розрахунків. Платоспроможність особи формується не лише за розміром доходу, а й обставинами та способом життя, які сприяють або обмежують її фінансову свободу. У жодному разі платоспроможність не зводиться до відомостей, отриманих із банківських рахунків чи довідки про доходи з місця роботи. Таку спроможність потрібно оцінювати комплексно - з урахуванням наявності майна, доступу до джерел доходу, соціального статусу, віку, стану здоров`я, витрат на базові потреби тощо. Баланс інтересів сторін у наведеній категорії спорів також залежить від того, яким є об`єкт права спільної власності. У даній справі йдеться про стягнення компенсації за частку у квартирі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 зазначено, що легітимна мета захисту майнових інтересів позивачки як співвласника більшості (реалізація права на компенсацію замість неможливого виділу в натурі) не може виправдовувати настільки крайнього втручання у право відповідачів на житло, як повна втрата єдиного місця проживання. Такий захід не є пропорційним, оскільки позивачка має альтернативні способи розпорядження своєю часткою (зокрема, продаж з дотриманням переважного права інших співвласників відповідно до статті 362 ЦК України), тоді як відповідачі не мають реальної можливості зберегти своє єдине житло під час примусового виконання рішення. Отже, застосування частини другої статті 364 ЦК України у спосіб, що призводить до автоматичного задоволення вимог позивача незалежно від наслідків для відповідачів, суперечить як національним засадам добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), так і конвенційним стандартам захисту права на житло. Під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням. Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі №466/2128/23. З аналізу вищевикладеного, суд зауважує, що у спірних правовідносинах, де об`єктом є квартира [ADDRESS] , яка є єдиним житлом відповідача, застосування частини другої статті 364 ЦК України, яка надає співвласникові право на грошову компенсацію через неможливість виділу частки в натурі, не може бути автоматичним, оскільки пов`язане з можливим подальшим примусовим виконанням рішення, що фактично призводитиме до втрати житла. Жодних доказів наявності у [PERSON] іншого житла чи дійсної фінансової спроможності сплатити компенсацію вартості частки квартири, що становить 1132195 грн (1/2 від 2264390 грн) без звернення стягнення на цю квартиру [PERSON] не надала. Виконання рішення про стягнення зазначеної суми, коли у відповідачів немає коштів, неминуче призведе до примусової реалізації усієї квартири з прилюдних торгів у виконавчому провадженні. У результаті відповідач, який не давав згоди на придбання частки позивачки та не має фінансової можливості сплатити компенсацію, втратить єдине житло. Легітимна мета захисту майнових інтересів [PERSON] як співвласника частки не може виправдовувати настільки крайнього втручання у право відповідачана житло, як повна втрата єдиного місця проживання через те, що у них немає реальної можливості сплатити компенсацію. [PERSON] має альтернативні способи захисту свого права, зокрема продаж своєї частки з дотриманням переважного права відповідача відповідно до статті 362 ЦК України. Тож примусове стягнення компенсації у розмірі, що перевищує фінансові можливості відповідача та неминуче призведе до втрати його єдиного житла, порушує принцип пропорційності та покладає на нього індивідуальний і надмірний тягар. Таким чином, присудження за рішенням суду грошової компенсації частки [PERSON] з [PERSON] , який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за останнім всупереч його волі права власності на частку [PERSON] є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України та принципу пропорційності цивільного судочинства, і є порушенням розумного балансу приватних інтересів. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом у частині щодо визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири із сплатою грошової компенсації вартості цієї частини. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, яке було набуто сторонами в період шлюбу, суд зауважує наступне. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі №916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі №369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2018 року у справі №523/14489/15-ц. Як вказувалося вартість спільного сумісного майна в цілому становить 1588546,76 грн, з яких: вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie - 451434,00 грн; будівельні матеріали, використані для будівництва цегляного гаража та піднавісу за адресою: [ADDRESS] - 159936,00 грн; автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, 2006 року випуску - 373666,76 грн; автомобіль MERSEDES-BENZ E 250 CDI, 2012 року випуску - 603510,00 грн. Відповідно вартість частки кожного, виходячи з рівності часток, становить 794273,38 грн. Таким чином, суд вважає за можливе у порядку поділу спільного майна подружжя: виділити [PERSON] : вкладення у ведення бізнесу по проекту VALENTINA lingerie на загальну суму 451434,00 грн; будівельні матеріали, використані для будівництва цегляного гаража та піднавісу за адресою: [ADDRESS] , вартістю 159936,00 грн; виділити [PERSON] автомобіль MERSEDES-BENZ SPRINTER 311CDI, 2006 року випуску. З урахуванням компенсації за вартості відчуженого транспортного засобу, грошова компенсація за відступлення від рівності часток на користь [PERSON] становить 118851,62 грн. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що експертиза проведена за рахунок [PERSON] та поділ майна здійснений з урахуванням визначеної вартості в рівних частках, суд вважає з можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину таких витрат на проведення експертизи, що становить 15659,18 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд звертає увагу учасників на положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зважаючи, що сторонами заявлено в установленому порядку про надання доказів витрат на правничу допомогу, тому вказане питання буде вирішене з урахуванням вказаних вище положень, а також наявних доказів.

Outcome: partial