Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Баранова Жанна Володимирівна про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права притватної вланості на частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору дарування від 01 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] подарували своєму онукові [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним з огляду на таке. Укладаючи оспорюваний договір [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON] керувалися виключно бажанням розпорядитися своїм майно на випадок їхньої смерті, тобто скласти заповіт на ім`я онука [PERSON] , а не дарувати йому будинок разом із земельною ділянкою. На момент укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON] були людьми похилого віку, пенсіонерами, [PERSON] було повних 76 років, [PERSON] - 73 роки. У них обох був вкрай незадовільний стан здоров`я. Спірний житловий будинок був єдиним житлом подружжя, та залишається єдиним житлом позивачки після смерті чоловіка. Жодного іншого житла ні позивачка, ні її покійний чоловік не мали, відповідно не приймали б рішення щодо відчуження єдиного житла. Вказує, що фактичного передачі спірного нерухомого майна не відбулось, позивачка продовжує проживати в будинку. Зазначає, що під час укладення договору позивачка та її чоловік діяли під впливом помилки, оскільки вважали, що складають заповіт, за умовами якого розпоряджаються майном на випадок своєї смерті, тобто помилися щодо правової природи правочину. Враховуючи вищенаведене, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 01.02.2022 за р. № 92, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Барановою Ж.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 30.05.2024 року провадження у справі здійснено перехід справи та призначеному справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 24.07.2024 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 17.09.2024 року вилучено з Комунального некомерційного підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» Закарпатської обласної ради інформацію про те, чи перебував на лікування у КНП «ОЗНПД м. Берегово» ЗОР [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , термін лікування та діагноз з яким [PERSON] поступив до даного закладу. Провадження у справі зупинено. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 23.12.2024 року відновлено провадження у справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. 20.06.2024 року відповідач подав відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позову, зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак в задоволенні просив відмовити. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Баранова Жанна Володимирівна в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Крім того, подала до суду письмове пояснення по справі, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21). В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 26.10.2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 16). Відповідно до інформаційної довідки № 220 від 05.07.2021 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 21). Згідно договору дарування від 01 лютого 2022 року, зареєстрованогов реєстрі за № 92, [PERSON] подарував своєму онукові [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному договорі зазначено, що дарувальник та обдарований свідчать, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину (пункт 13). Також в пункті 17 вказаного договору зазначено що договір дарування житлового будинку та земельної ділянки вчиняється за згодою дружини дарувальника [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2024 року, реєстраційний номер № 2571097021040, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування, виданого 01.02.2022 року, реєстровий номер № 92, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Барановою Ж.В. ( а.с. 9-11). Також судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12023078120000120 від 12.07.2023 року, вбачається що [PERSON] , [INFO] , звернулась із заявою, що 09.05.2023 року біля 13.00 години з приводу того, що її невістка [PERSON] , 06.12.1980 року вчинила відносно неї протиправні дії спрямовані на завдання фізичного болю (а.с. 32). Постановою про закриття кримінального провадження від 29.12.2023 року кримінальне провадження № 12023078120000120 від 12.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 126 КК України закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 184 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 35-37). На виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 17.09.2024 року про вилучення з Комунального некомерційного підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» Закарпатської обласної ради інформацію про те, чи перебував на лікування у КНП «ОЗНПД м. Берегово» ЗОР [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , термін лікування та діагноз з яким [PERSON] поступив до даного закладу, державним виконавцем надіслано постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.11.2024 року. Згідно вказаної постанови вбачається, що згідно з довідки № 743/2024 від 06.11.2024 року громадянин [PERSON] , [INFO] , за медичною допомогою в КНП «Обласний заклад з наданням психіатричної допомоги в КНП «Обласний заклад з наданням психіатричної допомоги в м. Берегово» не звертався на стаціонарному лікуванні не перебував (а.с. 118-121). В якості підстави для визнання договору дарування недійсним [PERSON] посилається на положення статті 229 ЦК України, відповідно до якої особа помилилася щодо правової природи укладеного правочину, оскільки вони мали на меті укладення заповіту, жодного наміру дарувати або розпоряджатися своїм майном вони не мали. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22 викладено висновок про те, що "обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним". Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 виклав висновок про те, що "під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За статтями 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21. Судом встановлено, що на час укладення 01.02.2022 року позивач не потребував стороннього догляду, що підтверджується витребуваною судом медичної документацією, а саме довідкою № 743/2024 від 06.11.2024 року, з якої вбачається, що громадянин [PERSON] , [INFO] , за медичною допомогою в КНП «Обласний заклад з наданням психіатричної допомоги в КНП «Обласний заклад з наданням психіатричної допомоги в м. Берегово» не звертався на стаціонарному лікуванні не перебував. Таким чином, матеріали медичної документації підтверджують, що за станом свого здоров`я та віком [PERSON] не потребував догляду та сторонньої допомоги, у наданих медичних документах немає таких відомостей, що внаслідок захворювання він не міг усвідомлювати свої дії. Відтак, зазначеним спростовується посилання позивача, що під час укладення оспорюваного договору [PERSON] не усвідомлював своїх дій. Отже, на час укладення оспорюваного договору дарування усвідомлював його правову природу як договору дарування, а до суду звернувся звернулась дружина дарувальника [PERSON] в травні 2024 року після погіршення відносин з невісткою, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження, вважаючи, що договір вчинено під впливом помилки. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що у [PERSON] наявні будь-які захворювання, внаслідок яких остання не могла усвідомлювати природу укладення договору дарування. До того ж 28.05.2010 року [PERSON] було складено заповіт на випадок своєї смерті, якому заповів все своє майно своєму онуку [PERSON] (а.с 71). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду постановою від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц скасував судові рішення та прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності. Суд касаційної інстанції вказував, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У договорі дарування від 01.02.2022 року дарувальник стверджував, що дарувальник та обдарований свідчать, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину (пункт 13). Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 зазначив, що "зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації". У матеріалах справи відсутні будь-які відомості про конфліктні відносини між дарувальником та обдарованим [PERSON] . А посилання на конфлікт позивача з невісткою не свідчить про наявність помилки зі сторони дарувальника під час укладення ним оспорюваного правочину. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, судом, встановлено, що [PERSON] добровільно за згодою дружини [PERSON] уклав оспорюваний договір дарування належної йому квартири та земельної ділянки, спірний договір підписаний, що не заперечується сторонами, між ними досягнуто згоди щодо всіх умов. Відтак доказів того, що, підписуючи спірний договір, позивач вважав, що вчиняє заповіт, не надано, таким чином суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог. Разом з тим, в постановах Верховного Суду від 15.09.2021 у справі N 161/17523/16-ц, від 22.11.2021 у справі N 263/11684/18, від 06.10.2021 у справі N 447/2997/19 зазначено про те, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що в свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть стосуватися виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відтак, вищезазначені факти спростовують посилання позивачки як на підставу для визнання договору дарування недійсним. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст. 229 ЦК України про визнання недійсним договору дарування квартири та земельної ділянки, укладених 01.02.2022 року. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову про визнання недійсною первісної угоди, не має підстав й для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації та визнання права власності, оскільки зазначені вимоги є похідними від первісної вимоги. У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 697/654/16-ц Верховний Суд погодився з висновками судів про відмову в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру. Суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що після укладення договору дарування позивач передав подароване нерухоме майно, а відповідач прийняла його в дар, оскільки останні проживали разом у спірній квартирі; суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний ним правочин було укладено внаслідок помилки, що має істотне значення, та визначено підставою для визнання недійсним укладеного правочину. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. З врахуванням вищевикладених обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Баранова Жанна Володимирівна про визнання договору дарування недійсним, слід відмовити з наведених вище підстав.

Outcome: dismissed