Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-05 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором №846571 від 24.06.2023 в розмірі 26053,08 грн., судовий збір в розмірі 2662,40 та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Як на підставу позовних вимог позивач вказує, що 24.06.2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір про надання споживчого кредиту №846571, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 4000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом на умовах та в терміни, передбачених договором. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти, проте [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 26053,08 грн., з яких: 3998,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22054,17 грн. - заборгованість за процентами. 21.06.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено Договір факторингу № 21062024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які являлися боржниками ТОВ «Селфі Кредит» за кредитними договорами, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №846571 від 24.06.2023. Ухвалою від 21.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, розгляд справи призначено на 25.02.2026 (а.с.51-52), проведення якого відкладено із-за неявки відповідача на 18.03.2026, про що учасників справи повідомлено належним чином. Ухвалами від 02.02.2026, 06.02.2026, 20.02.2026 повернуто без розгляду направлені неналежним чином матеріали, які надійшли від [PERSON] (а.с.73,83,89). 04.02.2026 та 05.02.2026 на виконання ухвали від 21.01.2026 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла витребувана судом за клопотанням позивача інформація (а.с.75,81). Ухвалою суду від 25.02.2026 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у даній цивільній справі повернуто заявнику без розгляду (а.с.107). 26.02.2026 від відповідача [PERSON] надійшли заяви про розстрочення виконання судового рішення (а.с.108,109,110). 02.02.2026 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів (а.с.120). 12.03.2026 від відповідача [PERSON] надійшли заперечення щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу (а.с.123). 12.03.2026 від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі на підставі наявних у справі доказів, так як вона не має можливості з`явитися в судове засідання (а.с.125). Ухвалою від 17.03.2026 відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] (а.с.124) про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції через зв`язок у додатку «Google Meet» та роз`яснено про можливість брати участь в режимі відео конференції за допомогою захищеного відеоконференцзв`язку (а.с.128). 17.03.2026 від відповідача [PERSON] надійшли заяви, в яких остання заперечує факт укладення кредитного договору з позивачем та отримання кредитних коштів, просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог (а.с.129,130). Ухвалою суду від 18.03.2026 повернуто без розгляду заяву [PERSON] (а.с.122а) про перегляд заочного рішення (а.с.133). Ухвалою від 23.03.2026 задоволено клопотання відповідача про витребування доказів (а.с.134), на виконання ухвали 31.03.2026 позивачем направлено суду належним чином завірений актуальний розрахунок заборгованості (а.с.143-144,146-156). 01.04.2026 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій зазначено, що відповідачем [PERSON] здійснено платежі на погашення боргу на суму 2542,00 грн., тому станом на 01.04.2026 заборгованість відповідача перед позивачем становить 23511,08 грн. (а.с.157). Представник позивача в судове засідання не з`явився, у п. 3 прохальної частини позовної заяви просить розглядати справу за його відсутності (а.с.5), окрім того в заяві від 01.04.2026 просить суд розгляд справи здійснювати без його участі (а.с.1570. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, однак в судове засідання повторно не з`явилася, 12.03.2026 від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі на підставі наявних у справі доказів, так як вона не має можливості з`явитися в судове засідання (а.с.125). Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.06.2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено Договір №846571 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» (а.с.8 - 18), який згідно з довідкою про ідентифікацію (а.с.21 на звороті), підписано одноразовим ідентифікатором «К822» 24.06.2023, вказаний ідентифікатор було відправлено на номер телефону [NUMBER] , який зазначено споживачем [PERSON] в розділі 10 Договору. Суд звертає увагу, що вказаний номер телефону відповідач [PERSON] також зазначає у заявах, направлених до суду. Згідно з п.1.1 договору його укладення здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якого забезпечується споживачу через веб-сайт. Електронна ідентифікація споживача в ІТС товариства здійснюється під час входу споживача в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», у тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового коду, що є електронним підписом споживача, який попередньо направляється товариством на номер мобільного телефону споживача, зазначений останнім при вході в ІТС. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб-сайту/ІТС товариства. Сума кредиту складає: 4000,00 грн. Тип кредиту - кредит (п. 1.3. договору). Строк кредиту 360 днів (п. 1.4. договору). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього договору (п. 1.4. договору). Стандартна процентна ставка становить 2,2% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. цього договору (п. 1.5.1. договору). Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом складає 47541,10 % річних (п. 1.7. договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення кредиту складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 35680,00 грн. (п. 1.8.1. договору). Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № [NUMBER] (п. 2.1. договору). Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту №846571 від 24.06.2023 є графік платежів, який також підписаний позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора «К822» (а.с.18 на звороті - 19). Укладенню вказаного договору передувало ознайомлення та підписання позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора «К822» Паспорту споживчого кредиту (а.с.19 на звороті -20). Згідно листа-повідомлення ТОВ «Пейтек» від 20.10.2025, від ТОВ «Селфі Кредит» на платіжку карту клієнта 4149629358994259 було успішно перераховано 4000,00 грн. 24.06.2023 (а.с.22 на звороті). Окрім того, згідно наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду інформації від 21.01.2026, на ім`я [PERSON] Банком емітовано платіжну картку [NUMBER] , на яку 24.06.2023 було зарахування коштів на суму 4000,00 грн. (а.с.75,81). Згідно з розрахунком заборгованості за Договором №846571 від 24.06.2023, складеним ТОВ «Селфі Кредит» станом на 21.06.2024, за період з 24.06.2023 по 18.06.2024 нараховано заборгованість 33133,38 грн., позичальником [PERSON] сплачено 7080,30 грн., сума боргу [PERSON] становила 26053,08 грн., з яких 3998,91 грн. - тіло кредиту та 22054,17 грн. проценти (а.с.23-29). Отже наведені обставини укладання договору, виконання кредитором обов`язку із надання грошових коштів у кредит, та невиконання відповідачем позичальником обов`язку із їх повернення та сплати відсотків, є встановленими судом й відповідачем хоч і заперечуються, однак не спростовані. 21.06.2024 між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Селфі Кредит» укладено договір факторингу №21062024, за умовами якого позивач прийняв належні кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с.30 - 34). 21.06.2024 між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Селфі Кредит» складено акт прийому-передачі реєстру боржників (а.с.35 на звороті), серед яких є позичальник [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с.35). На підтвердження фактичного виконання договору факторингу позивачем надано платіжну інструкцію №3392 від 21.06.2024, на суму 2479762,78 грн. (а.с.36). 30.12.2025 ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» направлено [PERSON] досудову вимогу про необхідність погасити існуючу заборгованість по кредиту (а.с.36 на звороті). Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. 3 ст. 11). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту (ч. 7 ст. 11). З договору № 846571 про надання споживчого кредиту, укладеного 24.06.2023 між [PERSON] та ТОВ «Селфі Кредит», вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через особистий кабінет, та [PERSON] підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», викладені Верховним Судом у постановах 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19, від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20, від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20, від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20 та ін. Отже, матеріалами справи підтверджується факт укладення відповідачем [PERSON] електронного договору та його підписання у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Перерахування [PERSON] кредитних коштів у розмірі 4000,00 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, а посилання відповідача на те, що її персональні дані могли бути використані невідомими особами без її відома нічим не підтверджені. Щодо переходу до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У постанові від 18.10.2023 у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012 тощо). У справі, що розглядається, право вимоги до відповідача підтверджується договором факторингу №21062024 від 21.06.2024, актом приймання-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників, які засвідчені належним чином, містять підписи обох сторін договорів, а також платіжною інструкцією про плату згідно договору відступлення прав вимоги, вказані документи є належними доказами переходу права вимоги від первісного до нового кредитора. Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця на підставі укладеного договору відступлення прав вимоги та реєстру боржників, а тому до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №846571 від 24.06.2023, укладеним між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] . У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», доказів, які б спростовували установлені судом обставини на підставі доказів наданих стороною позивача, відповідачем не надано та не спростовано розмір заборгованості, заявлений позивачем. На підставі наведеного вище, виходячи з «балансу ймовірностей» як стандарту доказування, котрий ЄСПЛ у рішенні «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» (заява № 59166/12) від 23.08.2016 визнає притаманним саме цивільним справам, відповідно до якого доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, суд доходить до висновку, що [PERSON] 24.06.2023 отримала кредит в розмірі 4000,00 грн., однак в порушення умов договору свої зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, право вимоги якої первісним кредитодавцем ТОВ «Селфі Кредит» переуступлено ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» за договором факторингу №21062024 від 21.06.2024. За наведених обставин суд прийшов до висновку про те, що відповідач порушила умови кредитного договору та допустила виникнення заборгованості за кредитом, що є підставою для стягнення з неї заборгованості за договором (борг і проценти) на користь позивача. Водночас, суд, перевіряючи розрахунок заборгованості в частині складової боргу за нарахованими процентами за користування кредитом, не може погодитися з його правильністю, з огляду на таке. 22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5%; з 22.04.2024 денна ставка - не більше 1,5%; з 20.08.2024 - денна ставка не більше 1%. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Досліджуючи розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом, судом встановлено, що позивачем розмір заборгованості за нарахованими процентами обраховано за період з 24.06.2023 по 18.06.2024, з якого: за період з 24.06.2023 по 23.07.2023 здійснено розрахунок, виходячи із зниженої процентої ставки 0,01 % в день, а за період з 24.07.2023 по 18.06.2024 за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом, що не узгоджуються із приписами Закону № 3498-ІХ, якими визначено що, починаючи з 22.04.2024 по 19.08.2024 денна ставка має становити не більше 1,5%. За таких обставин, суд, реалізуючи свій процесуальний обов'язок вважає за необхідне навести власний розрахунок заборгованості за відсотками за кредитним договором № 846571 від 24.06.2023. За проведеними обчисленнями, з урахуванням максимального розміру денної процентної, судом встановлено, що за період з 22.04.2024 року по 18.06.2024 розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 3478,84 грн. (58 днів х 59,98 грн. в день). Отже, за період з 24.06.2023 по 18.06.2024 загальний розмір заборгованості по процентах становить 20430,17 грн. (16951,33 грн. нараховані проценти за період з 24.06.2023 по 21.04.2024 + 3478,84 грн. проценти за період з 22.04.2024 по18.06.2024). З огляду на вище викладене, в межах заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за договором № 846571 від 24.06.2023, з урахуванням здійснених після звернення позивача до суду відповідачем [PERSON] платежів на суму 2542,00 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 21887,08 грн., відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи заяву відповідача про розстрочення виконання рішення суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Наведена норма не містить конкретного переліку обставин для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про наявність підстав для цього з урахуванням усіх обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Суд зазначає, що підставами для відстрочення, розстрочення, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення тощо. У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V). Для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. З огляду на вищевикладене, запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення, при цьому, винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання розстрочення або відстрочення виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування. Тому, особа, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. Водночас, питання щодо розстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду та є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та дослідження доказів. Так, заявник стверджує, що на даний момент перебуває «…у складному фінансовому та матеріальному становищі…», у зв'язку з цим просить суд про розстрочку виконання рішення суду. Виходячи із змісту ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведену відповідачем обставину, яка не підтверджена жодними доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] про розстрочення виконання рішення суду, оскільки останньою не наведено доводів та не надано конкретних доказів наявності виняткових обставин, які б дозволили суду задовольнити заяву про розстрочку виконання судового рішення. Незадовільний майновий стан не є підставою для розстрочки виконання рішення суду, оскільки при укладенні кредитного договору на умовах, зазначених в ньому, відповідач повинна була враховувати розмір своєї заробітної плати чи інших доходів та усвідомлювати, що на час дії кредитного договору вона несе зобов`язання щодо виконання умов договору. З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду слід відмовити. Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне. Матеріали справи містять докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу : копію договору про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025, укладеного між АО «Апологет» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (а.с.39 на звороті); копію Акту №25 від 30.12.2025 наданих послуг по справі боржника [PERSON] на суму 8000,00 грн. (а.с.122) та детальний опис наданих послуг (а.с.122 на звороті), ордер на надання правничої допомоги адвокат Усенко М.І. (а.с.121). Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У своїй заяві від 04.03.2026 (а.с.123) відповідач [PERSON] заперечує щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважає заявлену суму 8000,00 грн. завищеною та неспівмірною відносно 4000,00 грн. отриманої суми кредиту, зазначає, що справа є типовою, позовна заява має шаблонний характер, а заявлена сума є необґрунтованою з урахуванням принципів розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 викладено висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial