Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

22.04.2025 року до Київського районного суду м. Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшла позовна заява приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Богун Ірина Андріївна, про визнання договору недійсним, в якій позивач просить суд визначити недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 26.10.2021 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Богун І.А. під номером 1660, та скасувати відповідну державну реєстрацію. В обґрунтування позову приватний виконавець посилається на те, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича перебуває виконавче провадження №74868046, з виконання виконавчого листа №947/23307/20, виданого 24.04.2024 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики у розмірі 54000 доларів США, що еквівалентно 1 474 529,40 грн., три процента річних з простроченої суми у розмірі 2 645 доларів США 63 цента, що еквівалентно 72 241,83 грн., судовий збір в сумі 12 476,30 грн. 26.04.2024 року приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №74868046 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, яка була у тому числі отримана боржником за виконавчим провадженням. В той же день, як вказує приватний виконавець, була винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника та на все рухоме й нерухоме майно. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів. Додатково виконавець зазначає, що станом на день звернення до суду з цим позовом, не вдалось виявити та списати кошти з рахунків боржника, у зв`язку з наявними арештами, які накладені раніше за іншими виконавчими документами. У ході перевірки майнового стану боржника нерухомого майна, що зареєстровано за боржником, приватним виконавцем виявлено не було. Поряд з цим, як вказує виконавець, ним було встановлено, що під час розгляду цивільної справи №947/23307/20 (саме в якій в подальшому було видано виконавчий лист який перебуває на примусовому виконанні) в суді, після звернення позивача до суду з позовом, [PERSON] вчинив оспорюваний в цій справі правочин, а саме 26.10.2021 року уклав договір дарування, за яким подарував своєму синові - [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, приватний виконавець зазначає, що відповідний правочин відбувся після отримання [PERSON] -о. інформації про наявне судове провадження, оскільки із ухвали Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року по даній справі вбачається участь його представника в судовому засіданні. За наслідком чого, приватний виконавець стверджує, що [PERSON] було безоплатно відчужено на користь сина єдине майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання, на час, коли строк виконання цього зобов`язання вже настав та був поданий позов про стягнення боргу. Додатково виконавець зазначає, що вчинення [PERSON] оспорюваного правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, вказує і те, що [PERSON] -о., як боржник за виконавчим провадженням, і надалі мешкає у даному житловому приміщенні, зазначаючи у документах власне місце проживання за адресою спірної квартири, за якою також і отримує поштову кореспонденцію. У зв`язку з чим, виконавець вказує, що за оскаржуваним правочином майно не було передано новому власнику, у зв`язку з чим такий правочин має кваліфікуватись як фіктивний. Звернення до суду з цим позовом, приватний виконавець обумовлює тим, що подання даного позову та отримання рішення за результатами його розгляду буде сприяти своєчасному і повному виконанню рішення суду, як передбачено ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», тим більш, що стягувач, якому у цьому році виповнюється 88 років, самостійно реалізувати своє право на подання позову та прийняти участь у судових засідання не зможе у силу свого віку. З посиланням на вказані обставини, приватний виконавець звернувся до суду з цим позовом. Вказана позовна заява до суду подана [PERSON] в електронній формі через підсистему «Електронний суд», шляхом її сформування 22.04.2025 року, яка була зареєстрована в суді тієї ж дати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. 24.04.2025 позивачем до Київського районного суду м. Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] та належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; адреса проживання: [ADDRESS] ). У відповідності до протоколу передачі судової справі раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено головуючому судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді. Судом було враховано, що у відповідності до висновків Верховного Суду викладені у постанові від 14.06.2021 року по справі № 308/8567/20, законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно. Першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті. У випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову. У разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову. Приймаючи, що розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі, 29.04.2025 року Київським районним судом міста Одеси убло постановлено ухвалу, якою вказану заяву задоволено та вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/14623/25 та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3704206350, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ). 06.05.2025 року головуючим суддею по справі отримано відповіді з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області в порядку перевірки зареєстрованого місця проживання відповідачів по справі. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.05.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 20.05.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] -о. адвоката Юшинської І.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на його безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування вказаного відзиву представник відповідача посилається на те, що 26 жовтня 2021 року [PERSON] було відчужено (передано у дар) [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування, був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун Іриною Андріївною, відповідає вимогам чинного законодавства, є реальним та виконаним. Після укладення договору, [PERSON] фактично вселився до квартири та користується нею, що свідчить про реальність правочину. Представник відповідача вважає, що позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення вимог щодо форми, волевиявлення або наміру сторін. Всі дії були добровільними, у свідомому стані, без обману чи примусу, узгоджені положення про що містяться в договорі. Також представник зазначає, що родинний зв`язок між дарувальником та обдаровуваним за договором дарування не свідчить про наявність зловмисної домовленості між такими особами під час укладення оспорюваного правочину, як і не отримання продавцем грошових коштів за цим договором, що узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20. Додатково як посилається представник [PERSON] -о., у відповідачів спільне волевиявлення та намір сторін укласти договір дарування існував задовго до фактичного укладення, а його відтермінування мало об`єктивні причини. Так, за доводами представника, на момент первинного наміру оформити договір на квартиру було наявне зареєстроване обтяження іпотека, що унеможливлювало передачу майна у дар. Наявність давнього наміру дарування, як зазначає представник [PERSON] -о., підтверджується і тим, що [PERSON] вже до моменту оформлення договору користувався майном, проживав у ньому, брав участь у його утриманні, а договір лише засвідчив фактичні домовленості та правовідносини, які існували між сторонами договору. У зв`язку з чим, представник відповідача [PERSON] -о. вважає, що реальне волевиявлення відповідачів підтверджується тривалістю наміру, об`єктивністю причин затримки та послідовними діями після усунення перешкод, що унеможливлює тлумачення договору як фраудаторного. На момент укладання договору дарування, жодного рішення про стягнення з [PERSON] боргу не було. Крім того, як зазначає представник, рішенням суду першої інстанції від 30 жовтня 2023 року у справі №947/23307/20 було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики. Отже, представник вважає, що [PERSON] розпорядився своєї власністю на власний розсуд добросовісно, законно, діючи в межах своєї дієздатності, без примусу або обману, більше ніж за два роки до ухвалення судом рішення, а жодна зі сторін цього правочину (відповідачів по справі) не заперечує його змісту чи юридичних наслідків. Щодо доводів сторони позивача про те, що [PERSON] після укладення договору дарування не змінив місце реєстрації (залишився зареєстрованим у подарованій квартирі), на думку представника відповідача [PERSON] -о. не є доказом нереальності або фіктивності правочину, оскільки особа може бути зареєстрованою у житлі, яке їй не належить на праві власності, за згодою власника. Так, згідно з доводами викладеними у відзиві, [PERSON] будучи новим власником майна не наполягав на скасуванні реєстрації місця проживання [PERSON] у вказаній квартирі. Приймаючи викладене, представник відповідача [PERSON] -о. вважає доводи сторони позивача безпідставними та необґрунтованими, за наслідком чого просить суд відмовити у задоволенні позову. 23.05.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Юшинської І.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на його безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування позову, представник відповідача [PERSON] -О. посилається на те, що [PERSON] з моменту отримання майна у власність відкрито нею користується, несе тягар утримання своєї власності, має зареєстроване місце проживання за адресою власного нерухомого майна, а отже реально володіє спірною квартирою. Представник зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження умислу обдарованої особи [PERSON] на укладення спірного договору без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а тому посилання позивача, що вказаний договір був укладений з метою приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок рішення суду та від звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення є голослівними та не доведеними. Також представник зазначив про пропуск позивачем строків позовної давності та застування відповідних наслідків такого пропуску строку у даній справі. 03.06.2025 року до суду від позивача надійшла заява про поновлення строків позовної давності, в якій останній зазначає, що у цій справі датою, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила є день відкриття виконавчого провадження, а саме - 26.04.2024 року, за наслідком чого приватний виконавець вважає, що строк позовної давності за цим позовом не сплив. 20.10.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду справи по суті у відкритому судовому засіданні. 09.02.2026 року та 11.03.2026 року до суду від представника позивача надійшли заяви про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. До судового засідання призначеного на 12.03.2026 року з`явився представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Юшинська І.Є., яка заперечували проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Третя особа про причини неявки суд не повідомила. Судом підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено. Враховуючи вищевикладене в цілому, з урахуванням думки сторони відповідачів, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 12.03.2026 року, за наявною явкою учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 30.03.2026 року о 09 год. 15 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Тетяною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за №У-465. Право власності на вказане майно на підставі зазначеного договору було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 26.11.2007 року в книзі: 666пр-192, номер запису :86, реєстраційний номер 15241363. Відповідач [PERSON] спільно зі [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00050713321 від 17.04.2025 року. 26.10.2021 року між [PERSON] та його сином - [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А., зареєстрований в реєстрі за №1660. За умовами вказаного договору, [PERSON] -о. передає у власність безоплатно (дарує), а його син [PERSON] -о. приймає безоплатно у власність (приймає в дарунок) квартиру [ADDRESS] . Згідно з умовами договору, дар сторонами оцінено в сумі 1360800,00 грн. Згідно з пунктом 4 Договору, Дарувальник свідчить, що вказана у цьому Договорі квартира була придбана ним у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] , від якої отримано згоду на укладення цього договору, викладену у вигляді заяви справжність підпису на якій засвідчено Богун І.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 26.10.2021 року, за реєстровим номером №1660. Отже, судом встановлено, що 26.10.2021 року відповідачем [PERSON] -огли, зі згоди дружини [PERSON] , було вчинено правочин з безоплатного передання в дар квартири [ADDRESS] , на користь сина - [PERSON] , [INFO] . Також з вказаного договору дарування вбачається, що станом на час його укладення, обдарований - [PERSON] , [INFO] , вже був зареєстрований у даному нерухомому майні - квартирі [ADDRESS] . У відповідності до наданої до суду інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №423178003 від 17.04.2025 року, вбачається, що станом на час вчинення вищевказаного договору дарування від 26.10.2021 року, були відсутні будь-які обтяження відносно даного нерухомого майна. Також у відповідності до вказаної інформаційної довідки вбачається, що відносно вказаної квартири, яка була передана в дар за договором дарування від 26.10.2021 року, були наявні зареєстровані обтяження у виді іпотеки та заборони на нерухоме майно, зареєстровані 13.11.2007 року на підставі іпотечного договору від 13.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №У-466, іпотеко держателем за яким був АТ «Райффайзен банк». Відповідні обтяження були припинені 25.10.2021 року на підставі листа-повідомлення іпотекодержателя АТ «Райффайзен банк» від 25.10.2021 року за №114/5-23/572. Отже, судом встановлено, що вчинення 26.10.2021 року відповідачем [PERSON] , зі згоди дружини [PERSON] , правочину з безоплатного передання в дар належної на праві власності квартири [ADDRESS] , на користь сина - [PERSON] , [INFO] , мало місце на наступний день після зняття обтяжень у виді заборони на нерухоме майно та іпотеки з цього майна, які були зареєстровані та чинними з 13.11.2007 року. Також з поданих до суду доказів вбачається, що станом на час вчинення вказаного правочину, в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/23307/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 03.02.2018 року в сумі 54000 доларів США, що складало еквівалент 1474529,40 грн.; відсотків за користування коштами за період з 03.02.2018 року по день ухвалення рішення суду, трьох відсотків за порушення грошового зобов`язання нараховані на суму заборгованості за період з 01.01.2019 року по день ухвалення рішення суду, а також судових витрат. Так у відповідності до поданих доказів вбачається, що з відповідним позовом [PERSON] до [PERSON] за наслідком спору щодо виконання зобов`язань за укладеним між ними договором позики від 03.02.2018 року, звернувся до суду у серпні 2020 року. Відповідно до наданої позивачем копії ухвали Київського районного суду міста Одеси від 30.06.2021 року постановлено по справі №947/23307/20 вбачається, що у підготовчому судовому засіданні приймав участь представника відповідача [PERSON] , що свідчить про обізнаність останнього станом на 30.06.2021 року про наявне судове провадження. За наслідком розгляду вказаної справи №947/23307/20, 30.10.2023 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення суду, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 03.02.2018 року та стягнення трьох відсотків річних і інфляційних втрат відмовлено. [PERSON] будучи незгодним з вказаним рішенням суду, звернувся до Одеського апеляційного суду з відповідною апеляційною скаргою, за наслідком розгляду якої 25.03.2024 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.10.2023 року по справі №947/23307/20 скасовано та ухвалено нове рішення суду, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 54000,00 доларів США, що еквівалентно 1474529,40 грн., три відсотки річних з простроченої суми у розмірі 2645,63 долара США, що еквівалентно 72241,83 грн., судовий збір в сумі 12476,30 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 6740,23 грн. Постановою Верховного Суду від 31.03.2025 року по справі №947/23307/20, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 25.03.2024 року залишено без змін. Отже, рішення суду, яким завершено розгляд справи №947/23307/20, є постанова Одеського апеляційного суду про задоволення позову, яка набрала законної сили 25.03.2024 року та залишена без змін постановою Верховного Суду від 31.03.2025 року. За наслідком чого судом встановлено, що оспорюваний правочин договір дарування від 26.10.2021 року укладений [PERSON] , зі згоди дружини, з передання в дар на користь сина належного на праві власності нерухомого майна відбувся в період розгляду цивільної справи №947/23307/20 за позовом про стягнення з [PERSON] -о. заборгованості за договором позики, однак до ухвалення відповідного рішення суду про задоволення позову. Доказів на підтвердження того, що в рамках розгляду цивільної справи №947/23307/20 вживались заходи забезпечення позову у тому числі шляхом вжиття заходів щодо нерухомого майна належного [PERSON] -о. матеріали справи не містять. Згідно з наданою постановою Одеського апеляційного суду від 03.04.2025 року у справі №947/23307/20 вбачається, що за наслідком ухвалення постанови Одеського апеляційного суду про задоволення позову, яка набрала законної сили 25.03.2024 року, 24.04.2024 року Київським районним судом міста Одеси були видані відповідні виконавчі листи №947/23307/20 відносно боржника [PERSON] -о., у тому числі про стягнення з [PERSON] -о., на користь [PERSON] , суму позики у розмірі 54000 доларів США, що еквівалентно 1474529,40 грн., три процента річних з простроченої суми у розмірі 2645 доларів США 63 цента, що еквівалентно 72241,83 грн., судовий збір в сумі 12476,30 грн. На підставі зазначеного виконавчого листа, 26.04.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №74868046 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 26.04.2024 за вих. №5456 за адресами, вказаними у виконавчому документі та в заяві стягувача. Згідно із вказаною постановою боржника було зобов`язано подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника. Судом апеляційної інстанції у зазначеній постанові встановлено, що факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження підтверджується відміткою на повідомленні №68004 0345896 0 про вручення (03.06.2024 року). Також встановлено, що: - у день винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження була винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника та на все рухоме й нерухоме майно. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів; - вказані постанови були надіслані до 36 банківських установ, станом на 22.08.2024 року не вдалося виявити та списати кошти з рахунків боржника, у зв`язку з наявними арештами, які накладені раніше за іншими виконавчими документами; - у ході перевірки майнового стану боржника нерухомого майна не виявлено; - згідно з відповіддю МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено; - згідно з відповідями ПФУ та ДФС джерела доходів боржника відсутні; - вимогою Приватного виконавця від 18.06.2024 №74868046, боржника зобов`язано надати пояснення із приводу невиконання рішення суду та декларацію про доходи та майно, але законні вимоги приватного виконавця, що були перелічені вище, не були виконані; - факт отримання боржником вимоги приватного виконавця підтверджується відміткою на повідомленні №65065 0517598 3 про вручення (27.06.2024 року); - транспортні засоби за боржником не зареєстровані, джерел доходів, на які можливо звернути стягнення не виявлено; - тобто, майно на яке можливо здійснити стягнення у боржника відсутнє; - ухвалюючи власне судове рішення, колегія суддів врахувала, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що боржник вчиняє реальні та фактичні дії на погашення боргу та не ухиляється від виконання рішення в межах відкритого виконавчого провадження, про наявність якого був обізнаний з червня 2024 року, надає на вимогу приватного виконавця відомостей про наявність іншого майна та/або грошових коштів або відомості про джерела доходу за рахунок якого боржник задовольняє свої життєві потреби, з урахуванням чого є доведеним ухилення боржника від виконання зобов`язань за виконавчим документом. За наслідком чого, зазначеною постановою Одеського апеляційного суду від 03.04.2025 року у справі №947/23307/20, апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року скасовано. Подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - задоволено. Тимчасово обмежено громадянина України [PERSON] у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 947/23307/20, що набрало законної сили 25.03.2024 року. Отже, судом встановлено, що постанова Одеського апеляційного суду про задоволення позову у справі №947/23307/20, яка набрала законної сили 25.03.2024 року, перебуває на примусовому виконанні в межах виконавчого провадження №74868046, у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича, боржником за яким є [PERSON] , який рішення суду не виконав, а виконавцем майна та/або джерел доходів, на які можливо звернути стягнення не виявлено. Також судом встановлено, що 17.04.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем в порядку з`ясування інформації про майно боржника отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №423178003 від 17.04.2025 року, у відповідності до якої приватними виконавцем було встановлено вчинення боржником за вказаним виконавчим провадженням - [PERSON] правочину договору дарування від 26.10.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1660, з передання в дар на користь сина належного на праві власності нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . За наслідком чого, приватний виконавець Колечко Д.М. звернувся до суду з цим позовом про визнання вищевказаного договору дарування від 26.10.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1660, вчиненим боржником за виконавчим провадженням №74868046, з посиланням на те, що відповідний правочин відбувся після отримання [PERSON] -о. інформації про наявне судове провадження за яким в подальшому було стягнуто з нього заборгованість, безоплатно з передання належного боржникові нерухомого майна на користь сина, яке в свою чергу було єдиним нерухомим майном боржника за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання, за оскаржуваним правочином майно не було передано новому власнику, у зв`язку з чим виконавець вважає такий правочин фіктивним та підлягаючим визнанню недійсним. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України). За приписами частині першої статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до приписів частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Суд зауважує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі №757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказано, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 зазначено, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, якій боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 зазначено, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21). Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23). Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (висновок у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21); мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22); застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Приймаючи викладене, суд зазначає, що у даній справі з позовом звернувся приватний виконавець Колечко Д.М., в провадження якого перебуває виконавче провадження №74868046 зі стягнення з [PERSON] -о. заборгованості за договором позики на користь [PERSON] , з метою повернення у власність боржника майно на яке можливо звернути стягнення в порядку виконавчого провадження, а саме з вимогами про оспорення вчиненого боржником правочину з безоплатного передання належного йому майна на користь сина, в період виникнення боргових зобов`язань та після звернення [PERSON] , як позикодавця, до суду з відповідним позовом, посилаючись, що вчинений боржником договір дарування укладений з метою приховання майна та унеможливлення подальшого здійснення звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, тобто він спрямованими на фіктивний перехід права власності на майно. У поданому до суду відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] -о. посилався на те, що приватний виконавець звернувся до суду з цим позовом як позивач, не є стороною оспорюваного правочину, його права договором не порушені, а відтак ініціювання даного спору спрямовано не для особистого захисту порушених прав та/або інтересів. З огляду на доводи сторін спору суд вважає за необхідне перш за все надати оцінку діям виконавця і у разі підтвердження їх законності на підставі доказів у справі оцінити обґрунтованість позовних вимог. Виконавець на підставі приписів частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний вживати усіх необхідних та передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень. Процедура виконавчого провадження є істотною гарантією прав його сторін (стягувача і боржника). Внутрішньою формою діяльності будь-якого державного органу (у тому числі державної виконавчої служби чи приватного виконавця) є встановлений законом порядок здійснення низки однорідних процесуальних дій, її організація, внутрішня структура, тобто процесуальна форма. Процесуальна форма діяльності виконавця визначається як встановлений законодавством порядок, згідно з яким відбувається діяльність, спрямована на реалізацію функцій та виконання завдань щодо примусового виконання судових рішень. Тож основною метою діяльності виконавця та його безпосереднім завданням є сприяння виконанню судових рішень, які на підставі статті 129-1 Конституції України є обов`язковими на всій території України. Для досягнення зазначеної мети виконавець зобов`язаний вживати всіх заходів, передбачених законом, у межах своєї компетенції. За змістом пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» до заходів примусового виконання рішень належить звернення стягнення на майно боржника, у тому числі якщо воно перебуває в інших осіб. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний ухвалити рішення про накладення арешту на майно та/або на кошти / електронні гроші, що знаходяться на рахунках / електронних гаманцях боржника в банках, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав (частина третя статті 9 Закону № 1404-VIII). Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників (частина четверта статті 9 Закону № 1404-VIII). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 року по справі №367/252/24, зазначаючи вищевикладене, дійшла до висновку, що оскільки в статті 9 Закону № 1404-VIII врегульовано алгоритм дій не учасників виконавчого провадження, а безпосередньо виконавця та уповноважених органів і установ, до яких звертається боржник, то Велика Палата Верховного Суду констатує, що правочини щодо майна боржника, які призвели до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, можуть бути визнані недійсними судом за зверненням виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження щодо конкретного боржника. Водночас очевидно, що таке звернення повинне відбуватися в порядку позовного провадження, оскільки чинним процесуальним законодавством іншого механізму для визнання правочину недійсним не передбачено. Таке фундаментальне питання, як встановлення дійсності або недійсності правочину, потребує дотримання засад змагальності і не може бути вирішене судом за зверненням виконавця на стадії виконання судового рішення в іншій справі. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець реалізовує покладені на нього державою функції та забезпечує дотримання принципу обов`язковості судових рішень. Засобом забезпечення виконання судового рішення може вважатися й звернення виконавця до суду з позовом про визнання вчиненого боржником на шкоду стягувачу правочину недійсним. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові підтримала сформульовані нею у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 висновки про те, що покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить правилам статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зазначила, що враховує, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має не особистий, а винятково службовий інтерес, який полягає у виконанні покладених на нього державою посадових обов`язків і досягненні такого результату, за якого судове рішення буде виконаним. Водночас забезпечення найбільш сприятливої ситуації для досягнення виконання судового рішення відповідає не лише інтересам суспільства, яке, безумовно, зацікавлене в підтриманні правопорядку в державі, а й майновим та/або немайновим інтересам стягувача у виконавчому провадженні. Наведене не означає, що виконавець у виконавчому провадженні зобов`язаний діяти лише в інтересах стягувача, адже всі виконавчі дії повинні вчинятися з дотриманням прав усіх сторін виконавчого провадження, зокрема й боржника. Проте, оскільки метою здійснення виконавчого провадження є повне та своєчасне виконання судового рішення, то вжиття виконавцем усіх необхідних заходів для досягнення цієї мети потрібно розглядати як таке, що відповідає як загальним засадам принципів верховенства права і обов`язковості судових рішень, так і правомірним інтересам стягувача у конкретному виконавчому провадженні. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду висновула у постанові від 10.09.2025 року по справі №367/252/24 висновок, що виконавець має право звернутися до суду з позовом щодо оспорення фраудаторного правочину саме в інтересах стягувача у виконавчому провадженні. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що за захистом своїх невизнаних, оспорених або порушених прав має насамперед звертатися особа, чиї права не визнаються, оспорюються або порушуються. У цьому випадку такою особою, безумовно, є кредитор - стягувач у виконавчому провадженні. Проте якщо стягувач з певних причин за захистом своїх прав у спосіб оспорення фраудаторного правочину не звертається, то такий позов може пред`явити виконавець, оскільки таке право йому надано законом, а саме частиною четвертою статті 9 Закону № 1404-VIII. Приймаючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 10.09.2025 року по справі №367/252/24, суд констатує, що приватний виконавець Колечко Д.М. мав право на звернення до суду з даним позовом в межах прав передбачених частиною четвертою статті 9 Закону № 1404-VIII. Як вже зазначалось, згідно з ч.4 ст. 9 Закону №1404-VIII, укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників. Частиною 3 зазанченого Закону визначено, що державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг, емітенти електронних грошей у разі відкриття або закриття рахунку/електронного гаманця фізичній або юридичній особі, внесеній до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей, зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку/електронного гаманця повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Порядок надання такої інформації та форма повідомлення встановлюються Національним банком України за погодженням із Міністерством юстиції України. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та/або на кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях боржника в банках, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав. Виходячи з вищевикладеного та встановлених судом обставин, вбачаться, що оспорюваний правочин договір дарування від 26.10.2021 року зареєстрований в реєстрі за 1660, був укладений укладений [PERSON] , зі згоди дружини, з передання в дар на користь сина належного на праві власності нерухомого майна квартири [ADDRESS] , що мало місце в період розгляду цивільної справи №947/23307/20 про стягнення з [PERSON] -о. заборгованості за договором позики, однак: до ухвалення будь-якого з рішень за наслідком розгляду цивільної справи №947/23307/20, у тому числі постанови Одеського апеляційного суду від 03.04.2025 року про задоволення позову та стягнення з [PERSON] -о. боргу; до відкриття приватним виконавцем Колечко Д.М. виконавчого провадження ВП №74868046 відносно боржника [PERSON] -о., що мало місце 26.04.2024 року; за відсутності вжиття заходів забезпечення позову та накладення приватним виконавцем відповідного арешту в межах вказаного виконавчого провадження. У відповідності до ч.5 ст. 9 Закону №1404-VIII, відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Приймаючи, що виконавче провадження ВП №74868046 відносно боржника [PERSON] -о., в межах якого здійснює звернення приватний виконавець Колечко Д.М. в даній справі з цим позовом, було відкрито на підставі постанови виконавця від 26.04.2024 року, слід дійти до висновкУ, що в силу положень ч.5 ст. 9 Закону №1404-VIII, відомості про боржника цього виконавчого провадження [PERSON] такою були внесені до Єдиному реєстрі боржників, починаючи з 26.04.2024 року, а відтак оспорюваний правочин - договір дарування від 26.10.2021 року зареєстрований в реєстрі за 1660, був укладений укладений [PERSON] , зі згоди дружини, з передання в дар на користь сина належного на праві власності нерухомого майна квартири [ADDRESS] , задовго до відкриття відповідного виконавчого провадження, а відтак поза межами строку, зазначеного в частині третій цієї статті 9 Закону №1404-VIII. У зв`язку з чим, суд доходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину - договору дарування від 26.10.2021 року зареєстрований в реєстрі за 1660, недійсним, з підстав передбачених частиною четвертою статті 9 Закону № 1404-VIII. Також судом враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 року по справі №367/252/24, в частині надання правового висновку щодо застосування статей 42, 56 ЦПК України у поєднанні з приписами статей 9, 18 Закону № 1404-VIII, дійшла до висновку, що діяльність виконавця обумовлюється необхідністю підтримання принципів законності і верховенства права, а не інтересом конкретного учасника виконавчого провадження. Забезпечення найбільш сприятливої ситуації для досягнення виконання судового рішення відповідає не лише інтересам суспільства, яке, безумовно, зацікавлене в підтриманні правопорядку в державі, а й майновим чи немайновим інтересам стягувача у виконавчому провадженні. Тому виконавець вправі звернутися до суду з позовами про визначення частки боржника у спільному майні та про оспорення фраудаторного правочину саме в інтересах стягувача (а не боржника) у виконавчому провадженні. Пред`явлення виконавцем позову в інтересах боржника має наслідком або повернення позовної заяви заявникові на підставі пункту 4 частини четвертої статті 185 ЦПК України, або (якщо провадження вже відкрите) залишення її без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 цього Кодексу. Одночасно судом враховується висновки Верховного Суду викладені у постанові від 03.04.2024 року по справі № 917/97/23, у відповідності до яких Верховний Суд зазначив, що підсумовуючи вищевикладене та відповідаючи на питання поставлені в пункті 6.3. цієї постанови (незгода скаржників з висновками судів попередніх інстанцій щодо того, що Приватний виконавець не наділений правом звернення до суду із позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсним), Суд дійшов таких висновків: 1) виконавець, в тому числі приватний, має право представляти інтереси стягувача у спірних правовідносинах виключно в порядку встановленому господарським процесуальним законодавством із зазначенням стягувача у відповідному процесуальному статусі; 2) у справі, що розглядається, Приватний виконавець, хоча і стверджує, що діє в інтересах Третьої особи, однак виступає у самостійному процесуальному статусі в якості Позивача із визначеними ним предметом та підставами позову; 3) з урахуванням самостійного статусу Приватного виконавця суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність у нього повноважень на звернення до суду з даним позовом, залишення позову без розгляду та скасування рішення суду першої інстанції. Також, приймаючи право приватного виконавця звертатись до суду в інтересах стягувача, суд враховує, що у відповідності до положень статті 57 ЦПК України, органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Відмова органів та інших осіб, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, від поданої ними заяви або зміна позовних вимог не позбавляє особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано заяву, права вимагати від суду розгляду справи та вирішення вимоги у первісному обсязі. Якщо особа, яка має цивільну процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду. У даній справі, приватний виконавець хоч і зазначає, що звертається до суду в інтересах стягувача [PERSON] за виконавчим провадженням №74868046, однак визначив процесуальний статус [PERSON] в якості третьої особи, а як виконавець виступає у самостійному процесуальному статусі в якості позивача із визначеними ним предметом та підставами позову. За наслідком чого, суд доходить до висновків що підстави звернення приватного виконавця з відповідним позовом щодо оспорювання правочину вчиненого боржником у виконавчому провадженні в такому разі визначені підставами передбаченими частиною четвертою статті 9 Закону № 1404-VIII, які у даній справі є недоведеними. Одночасно, приймаючи що вчинений правочин був укладений боржником будучи обізнаним про відкрите відносно нього судове провадження про стягнення боргу (№947/23307/20), суд вважає необхідним зазначити, що наявні в матеріалах справи докази не свідчать про те, що укладення [PERSON] -о. мало на меті приховання переданого в дар за оспорюваним правочином майна від подальшого звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу, який був предметом спору в рамках розгляду цивільної справи №947/23307/20. Так, з поданих до суду доказів, судом під час розгляду справи встановлено, 26.10.2021 між [PERSON] -о., за згодою дружини [PERSON] , та [PERSON] -о. укладений договір дарування, за яким останній, як син дарувальника, отримав безкоштовно у власність дарунок - квартиру за адресою: [ADDRESS] . В цей же день за [PERSON] -о. було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Також виходячи зі встановлених судом обставин вбачається, що [PERSON] -о. був зареєстрований у даній квартирі, яку приймав в дар від батьків. Наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] -о., як обдарований, прийняв спірну квартиру, як дарунок, продовжив використовувати її для свого проживання. Також виходячи зі встановлених судом обставин вбачається, що передана в дар [PERSON] -о. спірна квартира, до вчинення цього правочину перебувала в іпотеці за іпотечним договором від 13.11.2007 року, іпотекодержателем за яким був АТ «Райффайзен Банк». Іпотека на спірне нерухоме майно була припинена 25.10.2021 року, після чого наступного дня [INFO] [PERSON] -о., за згодою дружини [PERSON] , як батьками, було вчинено договір дарування з передання в дар цього майна синові. За наслідком чого, суд вважає підставними доводи відповідача [PERSON] -о., що укласти відповідний правочину з передання в дар зареєстрованої на праві власності за [PERSON] -о. спірної квартири на користь сина, [PERSON] -о. не мав можливості вчинити, з підстав перебування її під обтяженнями за наслідком дії договору іпотеки. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] -о., як обдарований, після прийняття у власність спірної квартири, не вчинив та не вчиняє будь-яких дій властивих власникові нерухомого майна, у тому числі з переукладення відповідних договорів з постачання житлово-комунальних послуг, не несе витрати по утриманню цього майна, тощо. У зв`язку з чим, доводи про те, що оспорюваний правочин відповідачами був вчинений безпосередньо за наслідком звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON] -о., та мало на меті приховання переданого в дар за оспорюваним правочином майна від подальшого звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу, суд вважає недоведеними. Додатково до зазначеного, виходячи зі встановлених обставин, судом враховується, що станом на час вчинення [PERSON] -о. оспорюваного правочину, розгляд цивільної справи №947/23307/20 за вимогами [PERSON] до [PERSON] -о. за наслідком виниклого між ними спору з приводу виконання/невиконання зобов`язань за договором позики від 03.02.2018 року, не був вирішений та розглянутий судом. Крім того, за наслідком розгляду відповідної справи, 30.10.2023 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення суду, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 03.02.2018 року та стягнення трьох відсотків річних і інфляційних втрат відмовлено. [PERSON] будучи незгодним з вказаним рішенням суду, звернувся до Одеського апеляційного суду з відповідною апеляційною скаргою, за наслідком розгляду якої 25.03.2024 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.10.2023 року по справі №947/23307/20 скасовано та ухвалено нове рішення суду, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 54000,00 доларів США, що еквівалентно 1474529,40 грн., три відсотки річних з простроченої суми у розмірі 2645,63 долара США, що еквівалентно 72241,83 грн., судовий збір в сумі 12476,30 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 6740,23 грн. Постановою Верховного Суду від 31.03.2025 року по справі №947/23307/20, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 25.03.2024 року залишено без змін. За наслідком чого вбачається, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] -о. тривав спір з приводу виконання/невиконання зобов`язань за договором позики від 03.02.2018 року, та кожна зі сторін цивільної справи №947/23307/20 здійснювала реалізації своїх прав в межах передбачених ЦПК України, у тому числі з подання апеляційних чи касаційних скарг. Також з приводу обраного способу захисту прав та заявлених позовних вимог, суд зазначає, що приватним виконавцем Колечко Д.М. заявлені вимоги щодо оспорювання договору дарування від 26.10.2021 року зареєстрованого в реєстрі за №1660, за яким [PERSON] -о. передав в дар синові зареєстроване за ним на праві власності нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , з посиланням на те, що вказане нерухоме майно належне боржникові [PERSON] -о. за рахунок якого, в разі повернення цього майна у власність боржника, можливо звернути стягнення з метою задоволення вимог стягувача за виконавчим провадженням №74868046. Однак, суд зазначає, що у відповідності до наданої приватним виконавцем до суду копії оспорюваного правочину - договору дарування від 26.10.2021 року зареєстрованого в реєстрі за №1660 щодо переданні в дар квартири [ADDRESS] , з якого як встановлено судом, [PERSON] -о. вчиняючи його як Дарувальник, діяв зі згоди дружини - [PERSON] . Згідно з пунктом 4 вказаного оспорюваного Договору, Дарувальник ( [PERSON] -о.) свідчив, що вказана у цьому Договорі квартира була придбана ним у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] , від якої отримано згоду на укладення цього договору, викладену у вигляді заяви справжність підпису на якій засвідчено Богун І.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 26.10.2021 року, за реєстровим номером №1660. Відповідно до пункту 2 зазначеного Договору, зазначена квартира ( [ADDRESS] ) належить дарувальнику ( [PERSON] ) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Тетяною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за №У-465. Право власності на вказане майно на підставі зазначеного договору було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 26.11.2007 року в книзі: 666пр-192, номер запису :86, реєстраційний номер 15241363. Отже, з поданих приватним виконавцем документів вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] -о. була придбана останнім за відплатним договором вчиненим в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка в свою чергу висловила свою згоду на вчинення чоловіком оспорюваного правочину, а відтак також розпорядилась належною їй часткою в цьому майні. Частиною першою та третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд вказує, що якщо майно, в тому числі нерухоме, придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічними за своїм змістом є положення частини другої статті 370 ЦК України, відповідно до якої, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, приймаючи вказані обставини та положення ст. 60 СК України, слід дійти до висновку, що нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] -о. та яке він передав синові в дар зі згоди дружини, було набуте ним за відплатним оспорюваним договором, належала [PERSON] -о. та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Будь-яких доказів на підтвердження належності [PERSON] -о. вищевказаного спірного нерухомого майна, яке ним було передано в дар за оспорюваним правочином, на праві особистої приватної власності або визначення часток в цьому майні між [PERSON] -о. та [PERSON] до вчинення спірного правочину, матеріали справи не містять. Насамперед потрібно зазначити, що приватний виконавець, хоча і є суб`єктом незалежної професійної діяльності, проте уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Тому на приватного виконавця, так само як і на державного виконавця, поширюються приписи частини другої статті 19 Конституції України, які передбачають обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб (чи прирівняних до них осіб) діяти відповідно до належних їм повноважень, які зазвичай визначаються законом. Повноваження виконавця на вчинення виконавчих дій наведені у статті 18 Закону № 1404-VIII через визначення переліку прав і обов`язків виконавця. Зокрема, у частині першій статті 18 Закону № 1404-VIIIзазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У частині третій зазначеної статті визначені права виконавця у виконавчому провадженні, де в пункті 22 вказано, що виконавець може здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом. У частині шостій статті 48 Закону № 1404-VIII встановлено алгоритм дій виконавця у разі виникнення потреби у зверненні стягнення на майно, яким боржник володіє спільно з іншими особами, у якій зазначено, що в разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. ЦПК України, зокрема у статті 443 ЦПК України врегульовує питання визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Отже, як у Законі № 1404-VIII, так і в ЦПК України законодавець надав виконавцю право ініціювати питання визначення частки боржника в спільному з іншими особами майні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 року по справі №367/252/24 дійшла до висновку, що правовий інструмент, встановлений у статті 443 ЦПК України, не покликаний врегульовувати наявні спори між співвласниками майна (співвласниками майна та іншими особами), а є практичною реалізацією заміни режиму права спільної сумісної власності на режим права спільної часткової власності, коли є чітко визначеними частки осіб, які спільно володіють певним майном, задля забезпечення виокремлення частки боржника, на яку може бути звернено стягнення. Також згідно з вказаною постановою Великої Палати Верховного Суду, найпоширенішою сферою застосування приписів цієї статті на практиці є спільне володіння боржником майном, набутим ним у шлюбі або отриманим у порядку приватизації (зокрема, коли у свідоцтві про право власності не визначені частки членів сім`ї, які набувають житло у власність). Під час вирішення подання виконавця суд досліджує документи, які підтверджують право власності боржника та інших осіб на майно, яким вони володіють спільно, що презюмується на підставі закону, і визначає частки співвласників у праві власності на таке майно. Водночас суд не вирішує питання про виділ частки боржника чи про поділ майна, що є спільною власністю. А тому в разі виникнення спору про право на майно, частку в якому потрібно визначити для боржника у виконавчому провадженні, чи про розмір часток співвласників, виконавець вправі звернутися до суду з такою вимогою у позовному провадженні. Визначаючи правове підґрунтя такого звернення в порядку позовного провадження, Велика Палата Верховного Суду вважала за доцільне послатися на частину першу статті 18 Закону № 1404-VIII, за змістом якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду підтримала власні висновки, сформульовані у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009, про те, що виконавець може звернутися до суду з вимогою про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від наявності спору про право на таке майно, з урахуванням уточнень, здійснених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, які полягали в тому, що в разі наявності спору щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди по сутті має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору, і така заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI ЦПК України. Так само Велика Палата Верховного Суду, у вказаній постанові, погоджується з власними висновками про те, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції за наявності спору про право, у зв`язку із чим стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню винятково, якщо немає спору про право (пункти 55, 56 постанови від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11). У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виконавець вправі звернутися до суду з позовами про визначення частки боржника у спільному майні та про оспорення фраудаторного правочину саме в інтересах стягувача (а не боржника) у виконавчому провадженні. Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що у даній справі приватний виконавець порушуючи питання про визнання договору недійсним, з метою повернення майна у власність боржника за виконавчим провадження з метою подальшого звернення стягнення на нього для забезпечення виконання рішення суду та задоволення майнових вимог стягувача, порушив вимоги щодо спірного нерухомого майна, яке як встановлено судом належало на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] -о. та [PERSON] , якими як подружжям спільно було прийнято рішення з приводу передання цього майна безоплатно в дар синові. Поряд з цим, приймаючи, що спірне нерухоме майно належало на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] -о. та [PERSON] , приватним виконавцем не порушується одночасно питання щодо визначення частки боржника [PERSON] -о. у цьому майні, як і не заявлено відповідних вимог до [PERSON] , якою надавалась згода як співвласника спірного майна на вчинення оспорюваного правочину, а відтак яка також розпорядилась належною їй часткою нерухомого майна за оспорюваним правочином. Щодо заявленої відповідачем [PERSON] -о. вимоги у відзиві на позовну заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду із позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 1 до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що оспорюваний правочин був вчинений 26.10.2021 року, загальний трьох річний строк позовної давності щодо їх оскарження з дня вчинення правочину сплинув після 26.10.2024 року. Однак, як вбачається з позовної заяви, доданих до неї доказів та доводів позивача, останній дізнався про відповідний правочин лише 17.04.2025 року, отримавши відповідну інформаційну довідку, за наслідком чого здійснив відповідне звернення до суду з цим позовом 22.04.2025 року. У зв`язку з чим, суд доходить до висновку про безпідставність тверджень сторони відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності на звернення до суду з цим позовом. Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Одночасно ухвалюючи рішення суду у даній справі суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (даліКонвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, оцінивши обставини справи, застосувавши відповідні норми права та врахувавши правові позиції Верховного Суду, суд доходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, за наслідком чого у задоволенні позову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Богун Ірина Андріївна, про визнання договору недійсним, слід відмовити. Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем за пред`явлення даного позову, було сплачено судовий збір в сумі 10886,40 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, приймаючи відмову суду у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню відповідачами не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed