Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , поданий від її імені та в її інтересах прдеставником - адвокатом Сімчуком І.А., до [PERSON] . Позовними вимогами у цьому позові зазначено: розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.05.2008 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 38, а також стягувати з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , та донькою [PERSON] , [INFO] , повноліття. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що 10.05.2008 між [PERSON] , яка після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 10.05.2008 року зроблено відповідний актовий запис за №38. Під час шлюбу у них народились дві доньки [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу стосунки у позивачки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, прояви безпричинних ревнощів. Відповідач неодноразово вчиняв психологічне та фізичне насилля. На даний час, позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Також подружжя втратило почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Вони перестали буди родиною. Впродовж року відповідач проживає з іншою родиною. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе з підстав викладених вище. Шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, у зв`язку з чим вона наполягає на його розірванні. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області від 10.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом. Постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено у справі судове засідання на 13:10 год. 03.03.2025. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. На адресу суду 03.03.2025 позивач подала заяву про розгляд цієї справи за її відсутності, без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, позов підтримує повністю, просить задовільнити, проти винесення заочного рішення не заперечує, категорично заперечує проти примирення. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак на електронну адресу суду 03.03.2026 надіслав заяву про розгляд даної справи у його відсутність. Не заперечує щодо задоволення заяви позивача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, так як їх шлюбні відносини припиненні. Разом з тим, до заяви долучено акт консультанта суду, відповідно до якого, при відкритті та реєстрації електронного листа (від [PERSON] за 03.03.2026) з електронної пошти суду, було виявлено відсутність в тексті надісланої заяви від 03.03.2026, по справі №132/394/26, електронного цифрового підпису (ЕЦП) [PERSON] . У зв`язку з наведеним, розгляд справи відкладено на 13:10 год. 16.03.2026 та 11:00 год. 30.03.2026, поновлено виклик сторін. На адресу суду 12.03.2026 через канцелярію суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність без застосування засобів фіксації судового процесу. Проти задоволення позову не заперечує, категорично заперечує проти примирення. Сторони в судові засідання у справі не з`явились, подали заяви про розгляд судом справи за їх відсутності. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, дійшов такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За частиною 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пп. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 10.05.2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 38. Під час шлюбу у них народились дві доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу стосунки у сторін розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Відповідач проживає з іншою родиною. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе з підстав викладених вище. Шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, у зв`язку з чим вона наполягає на його розірванні. Виходячи з положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Позивач та відповідач згідно матеріалів справи заперечують проти надання строку для примирення та збереження шлюбу. Позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 331, 20 грн., які бажає стягнути з відповідача. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей суд дійшов такого висновку. Згідно із положеннями ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч. 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не міститься в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч.3 ст.182 СК України). З врахуванням встановлених судом фактичних обставин у справі на підстав наданих сторонами доказів, а також позиції сторін та вимог закону, суд дійшов висновку, що із [PERSON] на користь [PERSON] , необхідно стягнути аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 05.02.2026, до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1331,20 грн. Крім того, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Виходячи із викладеного,

Outcome: approved