Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Представник позивача - адвокат Ільчук Ілля Михайлович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду у справі № 260/1063/24 посилаючись на те, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від17 травня 2024 року позов [PERSON] задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021 року у справі № 306/701/20, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 10947 грн. 95 коп., що становлять 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022 року до 29.10.2023 року включно та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року апеляційна скарга Державної казначейської служби України залишена без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 року у справі №260/1063/24, без змін. Зазначає, що розглядаючи справу №260/1063/24 суд першої інстанції, а відтак і суд апеляційної інстанції прийшли до висновку, що відповідач - Державна казначейська служба України 11.05.2022 року отримавши виконавчий лист № 306/701/20 від 05.04.2022 року, зобов`язана була виконати це рішення невідкладно, однак кошти перерахувала [PERSON] лише 30.10.2023 року, тому останній має право на нарахування та виплату компенсації за невчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На виконня рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 року у справі № 260/1063/24 ним було надіслано на адресу відповідача виконавчий лист від 19 грудня 2024 року, проте, незважаючи на те, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 року у даній справі набрало законної сили і підлягає обов`язковому виконання відповідач і надалі зволікає з його виконанням. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вважає, що загальна сума не виконаного відповідачем судового рішення у справі №260/1063/24 складає 44 504.64 грн. (10947.95+33556.69) за період з 21 листопада 2024 року до дня подачі позову до Свалявського районного суду - 29.01.2026 року. Розрахунок індексу інфляції за весь час прострочення цієї суми, а також трьох процентів річних від простроченої суми здійснено в електронному порядку на сайті: https://calculator.in.ua/view. За підсумками цього підрахунку інфляційні нарахування на суму боргу (44 504.64 грн.), згідно зі ст.625 ЦК України складають 4 215,04 грн. 3% річних, згідно зі ст.625 ЦК України, складають 1 594,00 грн. В зв"язку з вищевикладеним просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 3 % річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду у справі №260/1063/24 за період з 21 листопада 2024 року до 29 січня 2026 року в сумі 5809,04 гривень Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 306/170/26 (провадження № 2/306/464/26) передано на розгляд судді Свалявського районного суду Вінер Е.А. (а.с. 47 ). 02 лютого 2026 року суддею Свалявського районного суду Вінер Е.А. винесено ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 48). 10 лютого 2026 року представником відповідача на електронну адресу суду надіслано відзив на позов, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 у справі № 260/1063/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2024 стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 10 947,95 грн, що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12 серпня 2022 року до 29 жовтня 2023 року включно, та 33 556,69 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період, за несвоєчасне виконання рішення суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20 відповідно до положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та статті 625 ЦК України. Головним управлінням Державної казначейської служби України у Закарпатській області листом від 03.01.2025 № 4-17-08/37 надіслано за належністю до Казначейства заяву [PERSON] від 30.12.2024 № б/н про виконання виконавчого листа Закарпатського окружного адміністративного суду, виданого 19.12.2024 у справі № 260/1063/24 , разом з доданими документами, які зареєстровані 13.01.2025 за вх. № 08-3520. Відповідно до приписів частини першої статті 5 Закону про гарантії стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Пунктом 3 розділу ІІ Закону про гарантії визначено, що заборгованість (за рішеннями судів, які виконуються Казначейством) погашається в такій черговості: - у першу чергу ? заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв?язку з втратою годувальника; - у другу чергу ? заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; - у третю чергу ? заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Виходячи із приписів пункту 3 розділу ІІ Закону про гарантії заборгованість за рішенням суду від 17.01.2024 у справі № 260/1063/24 віднесена до третьої черги. Закони України про Державний бюджет України на 2025-2026 роки передбачають відповідну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду, що має найменування КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі бюджетна програма КПКВК 3504040). Таким чином, виконавчий лист у справі № 260/1063/24 з 13.01.2025 перебуває на обліку (виконанні) у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504040. Верховна Рада України щороку (зокрема, у 2025-2026 роках) у державному бюджеті визначає видатки держави на виконання рішень за бюджетною програмою КПКВК 3504040, які є недостатніми для погашення заборгованості навіть за першою чергою, зокрема, на 2025 рік ? 100,00 млн грн; на 2026 рік 100,00 гривень. Станом на 16.01.2025 на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504040 перебувало 237 111 судових рішень на суму понад 6 958,85 млн грн (копія листа Казначейства до Мінфіну від 17.01.2025 № 5-05-1-05/1334. Станом на 09.02.2026 на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504040 перебуває 24 756 судових рішень на загальну суму понад 7,52 млрд грн, які обліковуються за першоюдругою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше ніж виконавчий лист у справі № 260/1063/24 (Витяг з АРМ Реєстр судових рішень АС «Є-Казна» WEB. Ці обставини виключали можливість перерахування коштів стягувачеві як у 2025 році, так і в поточному році. У зв`язку із цим заборгованість за виконавчим листом у справі № 260/1063/24 (3% річних та інфляційні витрати за несвоєчасне виконання рішення суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20), яка віднесена до третьої черги, може бути погашена лише після виконання 3 судових рішень, які обліковуються за першою-другою чергами та/або надійшли на виконання раніше за виконавчий лист у справі № 260/1063/24. Отже, оскільки встановлений Верховною Радою України обсяг коштів не дозволяє Казначейству здійснити погашення заборгованості за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 за всіма рішеннями судів, гарантованими державою, то кошти Державного бюджету на виконання виконавчого листа у справі № 260/1063/24 наразі не перераховані стягувачеві з незалежних від Казначейства причин/обставин (а.с.73-88). Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021 року у справі № 306/701/20, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 10947 грн. 95 коп., що становлять 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022 року до 29.10.2023 року включно та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 6-15). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 року у справі №260/1063/24 залишено без задоволення, а вказане рішення суду- без змін (а.с. 16-32). Так, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 129-1 Конституції України - суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ч.2, ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Частиною 1 та 2 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач в позові зазначив, що загальна сума не виконаного відповідачем судового рішення у справі №260/1063/24 складає 44 504, 64 грн. (10947.95+33556.69) за період з 21 листопада 2024 року до дня подачі позову до Свалявського районного суду - 29.01.2026 року. Інфляційні нарахування на суму боргу (44 504.64 грн.), згідно зі ст.625 ЦК України складають 4 215,04 грн. 3% річних, згідно зі ст.625 ЦК України, складають 1 594,00 грн. Таким чином, загальна сума 3 відсотків річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду у справі №260/1063/24 складає 5809,04 грн. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2023 року у справі №686/7081/21 зробила наступні висновки: Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді як Закон № 4901-VI був прийнятий 5 червня 2012 року та набрав чинності 1 січня 2013 року. Стаття 625 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим кодексом. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону №4901-VI, який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проєкт закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проєкт закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроєкт розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проєктом закону про внесення змін до ЦК України (частини перша та друга статті 4 ЦК України). За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах. Таким чином, у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. Наявність судового рішення, яке не було виконано протягом трьох місяців з дня пред`явлення його до виконання, є підставою для застосування ст.625 ЦК України, у відповідності до якої позивач має право на отримання гарантій належного виконання рішення суду. Із наданого суду розрахунку заборгованості загальна сума 3 відсотків річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду у справі №260/1063/24 складає 5809,04 грн. (а.с. 2). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України). Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що внаслідок неналежного виконання державою рішення суду позивач має право на стягнення із державного бюджету інфляційних втрат та трьох процентів річних у заявленому розмірі. В порядку ст.141 ЦПК України з відповідача стягнути судовий збір.

Outcome: approved