Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 59 986 грн, як такі, що набуті без достатньої правової підстави. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 січня 2024 року позивач через відділення ТОВ «Нова Пошта» № 227, за допомогою сервісу «NovaPay», здійснила переказ грошових коштів у сумі 59 986 грн на банківську картку № [NUMBER] . У подальшому з`ясувалося, що вказана картка належить відповідачу [PERSON] . Оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні чи інші правовідносини, а кошти були перераховані та отримані відповідачем за відсутності відповідної правової підстави, позивач просить стягнути їх в судовому порядку на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 30 березня 2026 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла письмова заява, в якій вона зазначила, що з позовною заявою згодна, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Позивач та її представник адвокат Янковська В.Ю. у судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні та надали пояснення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. За результатами підготовчого засідання, згідно частини 4 ст. 200, частини 4 ст. 206 ЦПК України, суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав, якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, заяви сторін та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що під час розгляду справи суду так і не вдалося отримати відповіді від фінансових установ на ухвали про витребування доказів, яка б документально підтверджувала транзакцію та факт перерахування коштів. Однак, відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки відповідач [PERSON] подала до суду заяву про повне визнання позову, чим добровільно та беззаперечно підтвердила факт того, що 13 січня 2024 року на її картковий рахунок № [NUMBER] надійшли грошові кошти у розмірі 59 986 грн від позивача [PERSON] , суд вважає вказану обставину встановленою та такою, що не потребує додаткового доказування іншими засобами. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із загальних положень Глави 83 Цивільного кодексу України, яка регулює питання набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з частиною 2 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, частиною 3 статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з приписами статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Статтею 1214 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Разом з тим, суд враховує положення статті 1215 ЦК України, відповідно до якої не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Судом встановлено, що перераховані позивачем кошти не відносяться до вичерпного переліку видів майна та виплат, визначених статтею 1215 ЦК України, які не підлягають поверненню. Оскільки визнання позову відповідачем у цій справі, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, обставини безпідставного набуття коштів знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, суд доходить висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог та стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 59 986 грн. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: approved