Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] відповідно до якого просить встановити розмір аліментів, які позивач має сплачувати на користь відповідачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 3500,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, який розірвано рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18.06.2025, а неповнолітнього сина залишено проживати разом із матір`ю. З моменту народження дитини і до часу звернення до суду він у повному обсязі виконує свій обов`язок щодо утримання дитини, забезпечує сина усім необхідним: продуктами харчування, одягом, медичним обслуговуванням та іншими засобами розвитку. Оскільки сторони проживають окремо, допомога на дитину надавалась позивачем у формі готівкових коштів безпосередньо матері дитини. Однак, зважаючи на відсутність відповідних письмових підтверджень, про передачу грошей у минулому, позивач відчуває юридичну незахищеність та ризик пред`явлення безпідставних претензій у майбутньому. Він має намір і надалі продовжувати належне утримання дитини, але наявність судового рішення дозволить здійснювати платежі через банківські установи з чітким призначенням платежу, що буде документальним підтвердженням виконання своїх зобов`язань перед дитиною і державою. На даний час позивач не має офіційного працевлаштування, проте має епізодичні заробітки, а тому просить суд встановити розмір аліментів саме у твердій грошовій сумі у розмірі 3500,00 грн, яка є реальною для виконання та відповідає вимогам закону. Із урахуванням викладеного просив позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26.02.2026 відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачка 13.03.2026 подала до суду відзив на позов у якому вказала, що позов визнає частково у частині сплати аліментів, однак не погоджується із визначеним позивачем розміром аліментів. Зазначила, що після розірвання шлюбу вони із позивачем проживають окремо і вона фактично постійно утримує їх спільного сина [PERSON] , [INFO] . Вважає, що відповідно до чинного законодавства і своїх можливостей позивач має сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 10000,00 грн щомісячно. Позивач зазначає, що після розлучення повністю утримує та забезпечує дитину, однак за період з вересня 2025 року по березень 2026 року [PERSON] передав через свою матір сумарно близько 15000,00 грн, що є недостатнім для утримання дитини протягом 6 місяців. Так кожного місяця вона витрачає на дитину наступні кошти: садочок-1600,00 грн, памперси (3 пачки)-1500,00 грн, одяг-2000,00 грн, фрукти 1 раз на тиждень по 600,00 грн*4 +2400,00 грн, розвиваючі ігри і книжки-600,00 грн, продукти харчування-5000,00 грн, засоби гігієни (серветки, креми, порошок)-900,00 грн, ліки-1000,00 грн, іграшки-1000,00 грн, про що долучає відповідні квитанції. Також зазначила, що істотних обставин, які могли б унеможливити виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків немає, він є працездатним, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 10000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, направив на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності на підставі наявних доказів, яке не підписане кваліфікованим електронним підписом, проте до якого долучено копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , який видано Яремчанським МС УДМС України в Івано-Франківській області 31.01.2015 року на ім`я [PERSON] . Відповідачка у судове засідання не з`явилася, проте у відзиві виклала клопотання, у якому просила розгляд даної справи проводити у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони у справі з 07.08.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18.06.2025, яке згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 19.07.2025. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.07.2023, виданим Яремчанським відділом ДРАЦС у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Після розлучення батьків малолітній син сторін, як вказує позивач у позові та визнається відповідачкою у відзиві, проживає разом із матір`ю. Позивач проживає окремо за іншою адресою. Із долученого відповідачкою фіскального чеку від 06.03.2026, який не містить інфрмації про особу покупця, вбачається, що у книгарні КСД була придбана дитяча література на загальну суму 770.00 грн. Відповідно до накладної від 06.03.2026,у якій зазначено прізвище отримувача « [PERSON] » вартість вказаних у накладній фруктів: мандарини, апельсин, ківі, банани, яблука становить 654,00 грн. Фіскальним чеком від 18.03.2025 у якому відсутнє посилання на особу покупця підтверджується факт придбання у супермаркеті «Таврія-В» підгузників-трусиків вартістю 1171,80 грн. Згідно рахунку-фактури №6622985*99*24*3*496559 від 21.11.2024 покупцем [PERSON] оформлено замовлення у продавця LLPSA, що знаходиться за адресою: Польща, Гданськ дитячого одягу загальною вартістю 4862,00 грн. Згідно квитанції №6413430*1*24*1*2416 від 13.08.2024, яка не містить відомостей про особу платника у магазині SINSAY у ТЦ «Скеля» придбано дитячий одяг на загальну суму 1006,00 грн. Також відповідачкою долучено скриншоти, на яких зафіксовано дитячі товари та замовлення засобів для прання та гігієни, без підтвердження факту придбання та оплати таких товарів та ідентифікуючих даних щодо особи покупця. До правовідносин, що виникли між сторонами суд застосовує наступні правові норми. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріпленим у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти (постанова Верховного Суду від 22.11.2022 у справі №188/1029/19). За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №711/8561/16-ц, від 29.06.2022 у справі №596/826/21-ц, від 14.08.2024 у справі № 760/4661/20). З аналізу вищенаведених норм сімейного законодаства слідує, що правом на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини наділений той з батьків або інші законні представники дитини, разом з якими проживає дитина. Судом встановлено, і це визнається сторонами у справі, що після розірвання шлюбу малолітній син сторін проживає разом із матір`ю відповідачкою [PERSON] . Позивач проживає окремо від дитини і доказів протилежного суду не надано та у ході розгляду даної справи не встановлено. Сторонами також не заперечується факт добровільного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків та надання відповідачці коштів на утримання дитини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. У постанові від 21.12.2021 у справі №917/664/19 Верховний Суд зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20, від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19, від 29.06.2021 у справі №916/2040/20. У постанові від 29.08.2023 у справі №910/5958/20 Верховний Суд вказав на те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, а тому у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, надання судом правової оцінки обраного способу захисту порушеного права та правової оцінки по суті спору є необґрунтованим. Отже, обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку цивільного судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом. За таких обставин, враховуючи встановлений судом факт, що неповнолітній син сторін у справі на час звернення до суду із вказаним позовом проживає не із позивачем у справі, а разом зі своєю матір`ю відповідачкою [PERSON] , суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом не доведено наявність у нього відповідного права вимоги та порушення його законних прав та інтересів з боку відповідачки. При цьому суд звертає увагу на те, що захисту та відновленню підлягають тільки реально існуючі на момент розгляду спору порушені права чи інтереси особи, а не ті права, які можуть виникнути у майбутньому, а тому покликання позивача на можливість пред`явлення до нього відповідачкою у подальшому претензій щодо забезпечення дитини не може слугувати належною підставою для задоволення даного позову. Також суд вважає необхідним зауважити, що позивач не позбавлений права сплачувати відповідні кошти на утримання дитини як на відкритий на її ім`я банківський рахунок так і на користь відповідачки, вказавши у відповідних платіжних документах призначення платежу як сплату аліментів. Окрім цього, відповідно до положень ст.189 СК України батьки мають право укласти між собою нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Відмова у задоволенні даного позову із наведених підстав також не позбавляє відповідачку права на звернення до суду із позовом про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини. За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповноітньої дитини слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed