Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив: - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] переплату (надміру сплачені кошти) за кредитним договором від 05.11.2019 у сумі 132058,34 грн, інфляційні втрати у сумі 106042,85 грн та 3 % річних у сумі 20054,22 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05.11.2019 між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач надав позивачу кредитний ліміт на картковий рахунок. Позивач зазначив, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2024 у справі № 641/4355/23, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2025, було встановлено факт безпідставного нарахування та списання банком з його рахунку за період з 28.02.2018 до 13.08.2020 відсотків за користування кредитом, щомісячних комісій, суми овердрафту та плати за несвоєчасне погашення кредитного ліміту на загальну суму 158 531,33 грн. Позивач зауважив, що в межах розгляду зустрічного позову у вказаній справі суд стягнув з відповідача лише 26 472,99 грн, оскільки був обмежений межами заявлених позовних вимог. На думку позивача, після часткового повернення коштів у відповідача залишилися безпідставно утримані грошові кошти у сумі 132 058,34 грн. Позивач наголосив, що з 13.08.2020 відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно списаних коштів, у зв`язку з чим підлягають стягненню також інфляційні втрати у сумі 106 042,85 грн та 3 % річних у сумі 20 054,22 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 01.10.2025 від представника відповідача надійшов відзив, у якому вона просила закрити провадження у справі в частині стягнення безпідставно набутих коштів, а в решті позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» відмовити повністю. Представник відповідача зазначила, що провадження у справі в частині стягнення переплати за кредитним договором від 05.11.2019 у сумі 132 058,34 грн підлягає закриттю, оскільки спір між тими самими сторонами, щодо того самого предмета та з тих самих підстав уже був предметом судового розгляду у справі № 641/4355/23. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2024 за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення надмірно сплачених коштів з банку на користь позивача вже стягнуто безпідставно набуті кошти у розмірі 26 472,99 грн. Зазначене рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2025. На думку представника відповідача, заявлені у цій справі вимоги фактично є повторним зверненням з тотожним позовом, оскільки стосуються того самого кредитного договору від 05.11.2019, того самого предмета спору - стягнення безпідставно набутих коштів, і ґрунтуються на тих самих обставинах, а саме на твердженні про безпідставне списання банком коштів через відсутність погодження відповідних платежів сторонами. Представник відповідача наголосила, що збільшення розміру вимог не змінює предмета позову, а тому звернення з вимогою про стягнення 132 058,34 грн після вирішення спору по суті не допускається. Представник відповідача звернула увагу, що у справі № 641/4355/23 суд задовольнив зустрічний позов у межах заявлених вимог, а не частково, як стверджує позивач. На думку представника відповідача, саме позивач визначав обсяг своїх вимог у попередній справі, а тому ризик обрання способу захисту та меж позову покладається виключно на нього. З огляду на тотожність сторін, предмета та підстав позову, представник відповідача просила закрити провадження в частині стягнення 132 058,34 грн. Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних представник відповідача зазначила, що такі вимоги є похідними від основної вимоги, а тому можуть обчислюватися лише виходячи із суми, фактично присудженої судом, тобто 26 472,99 грн, а не 132 058,34 грн, як зазначає позивач. Представник відповідача зауважила, що нарахування інфляційних втрат і 3 % річних на суму, яка не була стягнута судовим рішенням, є безпідставним. Крім того, представник відповідача наголосила, що для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних необхідним є факт прострочення виконання грошового зобов`язання. За твердженням представника відповідача, у правовідносинах щодо повернення безпідставно набутих коштів момент прострочення пов`язується з моментом, коли набувач дізнався або міг дізнатися про безпідставність набуття коштів. У цій справі, на думку представника відповідача, таким моментом є дата набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду, а саме 02.07.2025. Отже, позивач безпідставно нарахував інфляційні втрати та 3 % річних за період з 13.08.2020 до 31.07.2025, оскільки прострочення банку в цей період не доведено. Також представник відповідача заперечила проти доводів позивача щодо безпідставності отримання банком процентів та комісій за користування кредитом. Представник відповідача зазначила, що позивач упродовж тривалого часу користувався кредитними коштами в межах встановленого ліміту, здійснював платежі та сплачував проценти, не висловлюючи заперечень щодо умов кредитування, розміру процентної ставки чи порядку нарахування платежів. На думку представника відповідача, така поведінка свідчить про прийняття позивачем умов кредитування та схвалення правовідносин з кредитування рахунку. Представник відповідача наголосила, що саме дії позивача з ініціювання платіжних операцій за рахунок кредитних коштів свідчили про акцепт пропозиції банку щодо кредитування рахунку. Позивач, маючи можливість не користуватися кредитним лімітом або відмовитися від подальшого користування ним у разі незгоди з умовами, цього не зробив. За твердженням представника відповідача, позивач був обізнаний з розміром процентів та комісій, оскільки така інформація відображалася у виписці по рахунку, яка була йому доступна. На думку представника відповідача, звернення позивача з вимогою про повернення сплачених процентів після тривалого добровільного виконання умов договору суперечить його попередній поведінці та спрямоване на фактичне отримання безоплатного користування кредитними коштами. Представник відповідача зауважила, що проценти є платою за користування кредитом, а банківські послуги з надання кредиту фізичній особі за своєю природою є оплатними. Навіть за відсутності погодженого сторонами розміру процентної ставки, на думку представника відповідача, банк має право нараховувати проценти на рівні облікової ставки Національного банку України, тому посилання позивача на безпідставність отримання банком процентів не ґрунтується на законі. Окремо представник відповідача зазначила, що умови кредитування були погоджені позивачем окремим правочином. За твердженням представника відповідача, 16.02.2018 позивач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, а 14.08.2020 під час видачі кредитних карток підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій була визначена процентна ставка 36 % річних та розмір кредитного ліміту відповідно до типу картки. Представник відповідача наголосила, що підписання цієї заяви є правочином, яким сторони погодили істотні умови кредитування, у зв`язку з чим посилання позивача на судову практику щодо непідписаних витягів з тарифів та умов є неприйнятним до спірних правовідносин. Щодо витрат на правничу допомогу представник відповідача заперечила проти їх стягнення у заявленому розмірі 20 000 грн. Представник відповідача зазначила, що такий розмір витрат є неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг та фактично витраченим часом. Зауважено, що представник позивача вказав лише 5 годин роботи, тоді як заявлена сума, на думку представника відповідача, є завищеною та не відповідає ринковому рівню оплати правничої допомоги. З огляду на це представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову та не покладати на відповідача витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі. 06.10.2025 представник позивача подав відповідь на відзив. Представник позивача заперечив проти закриття провадження в частині стягнення 132058,34 грн. Він зазначив, що у справі № 641/4355/23 предметом зустрічного позову було стягнення лише 26472,99 грн переплати. Саме ця сума була заявлена та задоволена. Сума 132058,34 грн не була предметом розгляду і по суті не вирішувалась. Тому підстав для закриття провадження за п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України немає, оскільки відсутня тотожність предмета позову. Також він послався на правову позицію Верховного Суду у справі № 640/5563/19. Представник позивача зазначив, що рішенням у справі № 641/4355/23 встановлено факт безпідставного списання банком 158531,33 грн за період з 28.02.2018 по 13.08.2020, з яких стягнуто лише 26472,99 грн. Отже, залишок 132058,34 грн продовжує безпідставно утримуватись відповідачем. Щодо інфляційних втрат та 3 % річних представник позивача вказав, що їх слід нараховувати не з дати ухвалення рішення у справі № 641/4355/23, а з 13.08.2020 - дати завершення безпідставного списання коштів і виникнення обов`язку їх повернення. Він послався на ч. 2 ст. 625, ст. 1212 ЦК України та правові висновки ВП ВС у справах № 703/2718/16-ц, № 520/17342/18, № 910/3831/22. На думку представника позивача, судове рішення не створює нового зобов`язання, а лише підтверджує вже існуючий обов`язок повернути безпідставно набуті кошти. Тому дата ухвалення рішення не є початком прострочення. Інші доводи відзиву, за твердженням представника позивача, зводяться до незгоди відповідача з рішенням у справі № 641/4355/23 та повторного оспорювання вже встановлених обставин, що суперечить ч. 4 ст. 82 ЦПК України. У зв`язку з цим представник позивача просив долучити відповідь на відзив до матеріалів справи. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з мотивів, наведених у позовній заяві, та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила закрити провадження у справі в частині стягнення безпідставно набутих коштів, а в решті позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» відмовити повністю, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір від 05.11.2019, за умовами якого відповідач надав, а позивач отримав кредитний ліміт на картковий рахунок. 04.12.2024 Оболонським районним судом м. Києва у справі № 641/4355/23 за первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення надмірно сплачених грошових коштів ухвалено рішення, яким первісний позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.11.2019 у розмірі 318722,82 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 4780,76 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення надмірно сплачених грошових коштів задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 26472,99 грн. Вказане рішення суду за результатами апеляційного перегляду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2025. Судом було встановлено, що за період з 28.02.2018 до 13.08.2020 банк безпідставно нарахував та списав з рахунку позивача відсотки за користування кредитом у сумі 140 597,27 грн, щомісячні комісії у сумі 10 400 грн, суму овердрафту 36,60 грн та плату за несвоєчасне погашення кредитного ліміту 7 497,46 грн. Усього за цей період було утримано 158 531,33 грн, що підтверджується банківськими виписками. Суд зазначив, що вказана сума була списана банком безпідставно, оскільки договір не містив погодження сторін щодо цих платежів. За результатами розгляду справи суд задовольнив зустрічний позов позивача та стягнув з банку на його користь лише 26 472,99 грн, що відповідало заявленим вимогам зустрічного позову. Суд мотивував таке рішення тим, що за принципом диспозитивності не має права виходити за межі позовних вимог і самостійно змінювати предмет або розмір позову. У рішенні підкреслено, що обов`язок суду розглядати справу в межах заявлених вимог закріплений у ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу на підставі доказів, поданих учасниками, і не може виходити за межі предмета позову. Таким чином, попри встановлений судом факт безпідставного списання банком 158 531,33 грн, було повернуто лише суму, заявлену у зустрічному позові. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2025 року у справі № 362/8003/23, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Для застосування підстави закриття провадження у справі, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожності сторін спору, тотожності предмета позову, тотожності підстав позову, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який уже розглянуто й остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони, треті особи із самостійними вимогами, а також їхні правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, ухваленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили такого рішення. Закриття провадження у справі в цьому разі можливе лише за умови, що позов, щодо якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (2004) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно збігаються сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню заінтересованих осіб до суду для вирішення спору. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15). Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21, від 31 січня 2022 року у справі № 569/9506/21, від 07 вересня 2023 року у справі № 750/9187/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 669/417/22. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року підкреслено існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Предметом розгляду у цивільній справі № 641/4355/23, серед іншого, були вимоги позивача про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надмірно сплачених грошових коштів за договором від 05.11.2019 у сумі 26472,99 грн як відсотків та комісій. Підставою для звернення до суду із зустрічним позовом у межах вказаної справи була відсутність узгодження істотних умов кредитного договору, у тому числі розміру відсотків, що нараховує банк, та їх договірного списання за рахунок тіла кредиту. Предметом позовних вимог у справі № 756/14038/25 є також стягнення надмірно сплачених грошових коштів за договором від 05.11.2019, у зв`язку з відсутністю узгодження істотних умов кредитного договору, у тому числі розміру відсотків, що нараховує банк. Таким чином, суд констатує, що предмети зустрічної позовної заяви у цивільній справі № 641/4355/23 та позову у справі № 756/14038/25 є тотожними; вимоги заявлені до того самого відповідача, стосуються того самого договору та ґрунтуються на тих самих підставах. Разом з тим, визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 175/685/17-ц викладено висновок, що зміна розміру відшкодування (як у бік зменшення, так і у бік збільшення) за незмінності підстав позову не може свідчити про зміну предмета позову. Подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (постанова Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19). Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, враховуючи, що рішення суду у справі № 641/4355/23 між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав набрало законної сили, наявні підстави для закриття провадження в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] переплати за кредитним договором від 05.11.2019 у сумі 132058,34 грн. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 106042,85 грн та 3 % річних у сумі 20054,22 грн, суд виходить з положень ст. 625 ЦК України та правової природи інфляційних втрат та 3% річних. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим. Як вбачається з позовної заяви та наданого розрахунку, вказані інфляційні втрати та 3% нараховані позивачем на суму 132058,34 грн, тобто є похідними від первинної позовної вимоги про стягнення переплати за кредитним договором від 05.11.2019 у сумі 132058,34 грн, щодо якої суд дійшов висновку про закриття провадження. Отже, в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed