Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

23 травня 2023 року до Шевченківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , у якій просить суд ухвалити рішення, яким звернути стягнення гараж № [NUMBER] , що знаходиться у [ADDRESS] , на території Гаражно-будівельного кооперативу «Сокіл», який було успадковано спадкоємцем [PERSON] в натурі, для погашення заборгованості в сумі 150 000 гривень перед [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що у жовтні 2021 року він [PERSON] , досягнув усної домовленості з нині покійним [PERSON] про те, що купить у останнього за 150 000 гривень належний йому на підставі договору дарування від 27 грудня 2006 року гараж №168 площею 53,3 кв.м., який знаходиться у [ADDRESS] , на території Гаражно-будівельного кооперативу «Сокіл». На виконання їхньої домовленості, 14 жовтня 2021 року, у присутності двох свідків, а саме [PERSON] та [PERSON] , він передав [PERSON] кошти у сумі 150 000 гривень, які станом на 14 жовтня 2021 року були еквівалентні близько 5700 доларам США. Вказане підтверджується власноручно написаною [PERSON] 14 жовтня 2021 року розпискою. У цей же день, у зв`язку з досягнутими між ними щодо гаража домовленостями, [PERSON] написав голові ГБК «Сокіл» заяву про вихід з кооперативу, а він написав заяву про прийняття його у члени кооперативу. Також вони домовилися, що для належного оформлення їх домовленостей, вони укладуть у нотаріуса договір купівлі-продажу гаража. Однак, [PERSON] [INFO] , помер, а отримані за гараж кошти [PERSON] йому не повертав. Оскільки договору купівлі-продажу між ними укладено не було, а існувала лише домовленість укласти такий договір у майбутньому, то передана ним грошова сума у розмірі 150 000 гривень є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Зазначає, що у березні 2023 року йому стало відомо про те, що 15 грудня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулик Іриною Іванівною видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину № 989 на належну покійному [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, 16 грудня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулик Іриною Іванівною видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину №993 на зазначений вище спірний гараж, а також свідоцтво про право на спадщину №999 на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , що також належала [PERSON] . Зважаючи на це, 23 квітня 2023 року він, листом з описом вкладення, скерував на адресу відповідача, як до спадкоємця [PERSON] , вимогу у якій просив або повернути йому кошти отримані [PERSON] , або передати йому у власність гараж, який він намагався купити у покійного [PERSON] . Отже, відповідач, будучи спадкоємцем померлого [PERSON] (боржника), який отримавши завдаток за гараж, договір купівлі-продажу такого так і не уклав, прийнявши спадщину, в силу ст.ст. 1281,1282 ЦК України зобов`язана у межах вартості спадщини задовольнити його вимоги щодо повернення 150 000 грн. Зважаючи на викладене, оскільки його права порушені через те, що він, сплативши кошти, нерухомості так і не отримав, змушений звернутися до суду з даним позовом для поновлення порушених прав шляхом звернення стягнення на майно, яке передане єдиному спадкоємцю у натурі, а саме на гараж № [NUMBER] площею 53,3 кв.м., який знаходиться у місті Львові на вулиці Єрошенка, 19, на території Гаражно-будівельного кооперативу «Сокіл», для погашення заборгованості, яка випливає із невиконання померлим своїх зобов`язань. 27 червня 2023 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що при зверненні з даним позовом, позивачем не доведено відповідними доказами своє право вимоги до відповідача, оскільки відсутні докази на підтвердження наявності заборгованості покійного [PERSON] перед позивачем та на підтвердження оплати авансу в сумі 150 000 грн. за неіснуючим попереднім договором, сам зміст розписки від 14.10.2021 року зумовлює недоведеність наявності [PERSON] зобов`язань перед позивачем, що виключає можливість задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю у натурі в порядку абз 2 ч.2 ст. 1282 ЦК України, тому у задоволенні позову просить відмовити. 04 липня 2023 від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якому зазначає, що смерть [PERSON] та спадкування його майна відповідачем породжує зобов`язання відповідача, як спадкоємця [PERSON] перед позивачем, тому [PERSON] є належним відповідачем у даному спорі, з якої і слід здійснити стягнення на спірне майно. Представник позивача [PERSON] надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позов підтримує в повному обсязі, просить такий задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача [PERSON] надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, у задоволенні позову просив відмовити. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.10.2021 року [PERSON] було складено розписку про отримання ним від [PERSON] грошових коштів у розмірі 150 000 грн. за належний [PERSON] гаражний бокс [NUMBER] у кооперативі «Сокіл», за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка, 19. Таким чином, судом встановлено наявність спірного правочину у формі розписки від 14.10.2021 року, за яким відбулася передача коштів від Позивача до померлого [PERSON] в рахунок майбутнього продажу гаражу, який не був реалізований. Згідно довідки, виданої Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», гараж, який знаходиться у м. Львові на вул. Єрошенка, 19 бокс № [NUMBER] в ГБК «Сокіл» зареєстрований за [PERSON] , згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. від 27.12.2006 в реєстрі за №5396. 14 жовтня 2021 року [PERSON] звертався із заявою до голови ГБК «Сокіл» про виведення його з членів Гаражно-будівельного кооперативу «Сокіл» і належний йому гаражний бокс [NUMBER] закріпити за [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки №332995858, виданої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру пав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві власності належить гараж з підвалом за адресою: [ADDRESS] , «Сокіл» гаражно-будівельний кооператив, гараж [NUMBER] , отриманий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер: 993, який виданий приватним нотаріусом Кулик І.І. 16.12.2022. З матеріалів справи видно, що відповідач [PERSON] отримала у спадщину вищенаведений спірний гараж після смерті свого брата [PERSON] , який помер [INFO] , що не заперечувалося учасниками справи. 27 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся з листом до [PERSON] із проханням про передачу йому у власність, придбаного ним у [PERSON] вказаного гаражу або компенсувати йому вартість спірного гаражу. Згідно із статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. У відповідності до вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як зазначалось вище, відповідач є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Згідно положень статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва. Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 192/2761/14 (провадження 61-4724св18) та від 21 жовтня 2020року у справі № 212/5525/16-ц (провадження 61-20174св 19). При вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола останніх, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Отже, обов`язок спадкодавця [PERSON] щодо спірної розписки не припинилися внаслідок його смерті і перейшли до його спадкоємця [PERSON] . Надаючи оцінку правовій природі розписці, яка укладена між позивачем та померлим [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з нормами частини першої статті 546, частини другої статті 548ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Положення частини другої статті 570 ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару). Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Судом встановлено, що Розпискою від 14.10.2021 року визначено факт передачі коштів у розмірі 150000 грн. Також встановлено, що сума передана за вказаною розпискою визначена за належний [PERSON] гараж, що зовсім є неочевидним та незрозумілим. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто купівля-продаж нерухомого майна передбачає укладення договору в письмовій формі. В даному випадку договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було. Жодних попередніх договорів з приводу купівлі-продажу нерухомого майна не укладали. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.07.2018 по справі №461/5297/16-ц правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі №711/5065/15-ц зробив наступні висновки про те, що сума, яка названа в розписках завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме: не укладено договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти. Окрім того, суд дійшов висновку, що аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. У постанові від 04.08.2021 по справі №640/17086/18Верховний Суд висловив позицію, відповідно до якої ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається власникові. Оскільки між позивачем і померлим не було укладено жодного письмового договору купівлі-продажу нерухомого майна з умовою його забезпечення завдатком в розмірі 150 000 грн., а тому передана [PERSON] сума коштів є авансом та підлягає поверненню. Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами. На переконання суду, позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки, звертаючись до суду за захистом свого права просить звернути стягнення на майно (гараж) для погашення заборгованості у сумі 150 000 грн., яка виникла між померлим [PERSON] та позивачем [PERSON] . При цьому, позивач не порушує питання і не заявляє жодних вимог до відповідача [PERSON] , яка є спадкоємцем всіх прав та обов`язків померлого [PERSON] про стягнення грошової суми у вказаному розмірі, зважаючи на те, що вказаною розпискою жодних зобов`язань померлого перед [PERSON] щодо купівлі-продажу вказаного гаражу чи переходу прав на нього внаслідок отримання грошових коштів судом не встановлено. У вказаній розписці немає жодних домовленостей між суб`єктами її укладення, зобов`язань, які дії та у який строк мав вчинити [PERSON] після отримання грошових коштів, невідомо чи даний гараж є завдатком за отримані кошти чи авансом за можливу купівлю гаражу. Відповідно до ст. ст. 77, 78, 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою - третьою, шостою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права. Із змісту виниклих між сторонами правовідносин вбачається, що спадкодавець [PERSON] своїми діями завдав позивачу певного обсягу матеріальних збитків, що породжує у позивача право на звернення до суду з вимогами саме про стягнення коштів. Між тим, таких вимог позивачем не заявлено. В свою чергу, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав як звернення стягнення на майно (гараж) по розписці в даному випадку не відповідає змісту виниклих між сторонами правовідносин, та є невірним, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю. Згідно ч. ч. 9, 10 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Оскільки суд в повному обсязі відмовляє позивачу у задоволенні позову, а тому слід скасувати заходи забезпечення позову, а саме арешт накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року.

Outcome: dismissed