Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] , у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» грошові кошти в розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень моральної шкоди. Стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , судові витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він утримувався в Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» у період з 18.02.2020 року по 27.05.2024 року. За вказаний період він зіштовхнувся з бездіяльністю відповідача щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов утримання, відповідно до вимог чинного законодавства, яке визначає умови тримання осіб, взятих під варту. За весь період тримання адміністрацією ДУ «Луцький слідчий ізолятор» порушувалися житлово-побутові, санітарні, гігієнічні вимоги щодо умов тримання осіб, взятих під варту, що справило згубний вплив на позивача, який утримувався в таких неналежних умовах. У грудні 2024 року позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, проте рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року у справі № 140/13819/24 в задоволенні позову відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2025 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року у справі № 140/13819/24 скасовано; визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» в частині невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства, якими визначаються умови тримання осіб взятих під варту, починаючи з 18.02.2020 по 27.05.2024. Так, Восьмим апеляційним адміністративним судом встановлено, що житлово-побутові, санітарно-гігієнічні умови утримання осіб під вартою у слідчому ізоляторі, які утримуються в ДУ «Луцький слідчий ізолятор» не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному так і в національному законодавстві, що підтверджено у звітах моніторингового візиту умов утримання ув`язнених в ДУ «Луцький слідчий ізолятор» Уповноваженого Верховної Ради з прав людини від 15.04.2020 року, 17.08.2021 року, 29.11.2023 30.11.2023 року та, що, в даному випадку, мало місце порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також, колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду вважає, що відповідач ДУ «Луцький слідчий ізолятор» не вжив достатніх належних заходів для повного приведення умов утримання підозрюваного під вартою позивача у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допустив протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом. Отже, судом було постановлено рішення, яке підтверджує наявність порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових і санітарно-гігієнічних умов утримання [PERSON] в ДУ «Луцький слідчий ізолятор». Посилається на те, що такі неналежні умови утримання торкнулися Позивача, що заподіювали йому значних моральних страждань, що призвело до виникнення в емоційному стані позивача суттєвих негативних змін (моральних страждань), як, з огляду на їх інтенсивність та тривалість перешкоджали активному соціальному функціонуванню як особистості, у реалізації власних амбіцій, почуття честі та гідності, реалізації відчуття безпеки та правової захищеності щодо себе з боку правоохоронних органів. Всі обмеження, з якими стикнувся позивач в ДУ «Луцький слідчий ізолятор», негативно впливали на його моральний стан, який, в зв`язку із його перебуванням в слідчому ізоляторі, був і без того гнітючим. У зв`язку із незабезпеченням належних житлових, побутових і санітарно-гігієнічних умов утримання, позивач зазнав моральних страждань, які, в свою чергу, призвели до погіршення загального фізичного, морального стану позивача та внутрішньої депресії. Тобто, за весь період тримання в слідчому ізоляторі, адміністрацією ДУ «Луцький слідчий ізолятор» порушувалися житлово-побутові, санітарні, гігієнічні вимоги щодо умов тримання ув`язнених, що справило згубний вплив на позивача, який утримувався в таких неналежних умовах. Отже, посилається на те, що, оскільки позивач зазнав моральної шкоди, то є наявними підстави для її відшкодування з боку відповідача. Посилається на те, що найважливішим чинником для оцінки рівня шкоди, яку було завдано позивачу, є час, проведений в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції Отже, вважає, що розмір моральної шкоди повинен розраховуватися, відповідно до визначення кратного співвідношення з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, тобто суд при вирішенні питання про відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, має виходити з розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Так, з 01 січня 2025 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8000,00 грн., отже, розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди не може бути меншим від 464000,00 грн., виходячи з розрахунку: 8000*58=464000,00 грн., де 8000,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на день подачі позову; 58 кількість місяців перебування позивача в ДУ «Луцький слідчий ізолятор». Разом з тим, позивач вважає, що, в даному випадку, при визначенні суми до стягнення, варто відзначити співрозмірність пережитих моральних страждань та розміру суми, яка підлягає до стягнення. Неналежні умови утримання в ДУ «Луцький слідчий ізолятор», з якими стикнувся позивача, підпадають під жорстоке поводження та принижують людську гідність. Він впродовж тривалого часу з 18.02.2020 року по 27.05.2024 року змушений був піддаватися катуванню та нелюдському поводженню. Вчинення протиправних дій відносно позивача, з якими він стикнувся в ДУ «Луцький слідчий ізолятор», зумовили настання «психологічної рани», що потребує довгого і тривалого лікування. Отже, вважає, що сума в 1 000 000,00 грн. може в достатній мірі відшкодувати моральну шкоду та розрахована з урахуванням розумності і справедливості. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що позивач зіштовхнувся з бездіяльністю відповідача щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов утримання, відповідно до умов чинного законодавства, позивачу спричинено моральну шкоду існує необхідність в стягненні коштів з Державного бюджету України на користь позивача в розмірі 1 000 000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Івасюти Л.В. від 31 липня 2025 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду і справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 43). 18.08.2025 року на адресу суду від представника відповідача ДУ «Луцький слідчий ізолятор» Турчинського В.Є. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що сторона відповідача не визнає позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (а.с. 54-67). Зокрема зазначено, що Державна установа «Луцький слідчий ізолятор» у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про попереднє ув`язнення», «Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року № 1769/5 та іншими нормативно-правовими актами, що реалізують державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в тому числі Міжнародними стандартними правилами. Звертаюсь увагу на те, що «Мінімальні стандартні правила поводження з ув`язненими», прийняті 1955 р. Конгресом ООН з профілактики злочинності і поводження з в`язнями містять стандарти-рекомендації, тобто положення, що сформульовані у цьому документі, не мають обов`язкової юридичної сили, про що прямо сказано у вступі, де визначається статус цих правил. Окрім цього, зазначили, що викладені в позовній заяві норми «Мінімальних стандартних правил поводження з ув`язненими», не мають підстав та доказів утримання [PERSON] в умовах, які порушують його права людини, в період перебування в державній установі «Луцький слідчий ізолятор». Окрім цього, зазначають про те, що керівництвом ДУ «Луцький слідчий ізолятор» було усунено ряд недоліків: так, усунено недолік щодо порушення правил товарного сусідства сировини, готових страв, заготовок. Виробничі приміщення їдальні прибрано, та приведено у відповідності до норм санітарного режиму. При надходженні коштів, а також спонсорської допомоги кухонний посуд та інвентар будуть оновлені та проведено косметичний ремонт у їдальні. Керівництвом установи спільно із працівниками Луцької міської медичної частини філії державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Волинській та Рівненській областях забезпечено проходження засудженими, які працюють в їдальні, медичного огляду та оновлення медичних книжок. Оновлено меню-розкладки продуктів, що закладаються в котел на одну людину на добу, на тиждень за нормами №1А, 3А та забезпечено різноманітність харчування ув`язнених (засуджених). Керівництвом установи наголошено щодо недопущення вказаного прорахунку на майбутнє. Транспортування других страв до камерних приміщень режимного корпусу на даний час проводиться в щільно закритій тар термосі. Карцерні приміщення облаштовані полицями для мийних засобів та штучним освітленням. Протягом 2023-2024 років проведено ремонтні роботи в мийному, м`ясному, овочевому цехах та приміщенні для нарізання та зберігання хліба, а також в приміщенні для відпочинку кухарів. Зазначають про те, що в установі забезпечуються права на гідні умови тримання (наявний клуб) та проводяться заходи культурно-мистецького і просвітнецького змісту, а також заходи релігійного характеру. Зазначають про те, що за час перебування [PERSON] в ДУ «Луцький слідчий ізолятор» він утримувався в камері № 54 (02.06.2021 26.06.21), де в 2023 році проведено косметичний ремонт (включаючи ремонт сантехнічного обладнання); в 2024 році проведено косметичний ремонт камери № 9 та № 14 (включаючи ремонт сантехнічного обладнання); санітарно-гігієнічний стан камер задовільний. Лампи денного освітлення замінено на сучасні та більш потужні. Проведено ремонт в найпростішому укритті цивільного захисту установи та обладнано місцями для сидіння. На території установи облаштовано найпростіші укриття (підвальні приміщення), призначені для укриття засуджених та осіб, узятих під варту, які придатні для використання. Посилено контроль за проведенням щоденних обшуків та технічних оглядів камерних приміщень режимного корпусу, з метою виявлення та вилучення пошкоджених електроприладів. У камерах № № 9, 14, 41, 47, 49, 50 проведено ремонт, а також заміну розеток та подовжувачів. Окрім цього, відповідно до пункту 20.2 Плану заходів щодо усунення порушень прав людини у діяльності ДУ «Луцький слідчий ізолятор», виявлених групою національного превентивного механізму 29-30.11.2023 року в установі протягом ІІІ півріччя було встановлено 8 камер відеоспостереження над прогулянковими двориками. Порядок організації дозвілля засуджених дотримується, так, за результатами 2023 року в установі проведено: 54 заходи культурно-мистецького та просвітнецького змісту; 118 заходів із священнослужителями УПЦ та інших релігійних організацій. З огляду на вищевикладене, вважають позовні вимоги [PERSON] незаконними, необґрунтованими та такими, в задоволенні яких слід відмовити. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Івасюти Л.В. від 22.09.2025 року залучено до участі у цивільній справі № 161/15100/25 (провадження № 2/161/5093/25) за позовом [PERSON] , яка подана в його інтересах адвокатом Воронюк Катериною Юріївною до Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» про відшкодування моральної шкоди в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ) (а.с. 82). 07.10.2025 року на адресу суду від представника співвідповідача Державної казначейської служби України Христюк А.В. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що сторона відповідача не визнає позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Зазначає, що суб`єктами відповідальності, відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань організаційно - правова форма Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» державна організація (установа, заклад). Оскільки Державна установа «Луцький слідчий ізолятор» не є органом державної влади, то положення статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України не можуть бути підставою для покладення на державу відповідальності за заявлену позивачем моральну шкоду. Казначейство зазначає, що держава не несе відповідальності за зобов`язаннями державних організацій, які є юридичними особами. Така юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, що перебувають у її розпорядженні. Законодавство України не передбачає права позивача на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, заподіяної державною установою. Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі (а.с.92-98). Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Івасюти Л.В. від 14 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 124). Розпорядженням керівника апарату Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2025 року № 263/01-06 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи у зв`язку зі звільненням у відставку судді Луцького міськрайонного суду Волинської області [PERSON] , здійснено повторний автоматичний розподіл вищевказаної цивільної справи між суддями, відповідно до якого дану справу передано для розгляду судді Антіповій Т.А. (а.с. 132-133). Відповідно до Ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2025 року зазначена цивільна справа прийнята до провадження суддею Антіповою Т.А., призначено її розгляд в підготовчому засіданні (а.с. 134). Згідно з ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 143-144). В судове засідання позивач та його представник - адвокат Воронюк К.Ю. не з`явились, подали до суду письмову заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, а також зазначили про те, що докази розміру витрат, які позивач оплатив або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с. 152). Представник відповідача: ДУ «Луцький слідчий ізолятор» Турчинський В.Є., підтримав позицію відповідача, викладену в письмовому відзиві, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково, просив звернути увагу на те, що позивачем не доведено факту моральних страждань, не наведено конкретизації, в чому ж саме виразились його моральні страждання, причинно-наслідковий зв`язок із бездіяльністю відповідача та отриманими позивачем моральними стражданнями. Окрім цього, наполягав на тому, що протиправною бездіяльності відповідача не було, адміністрацією ДУ «Луцький слідчий ізолятор» вживались всі заходи для забезпечення належних побутових, санітарно-гігієнічних та житлових умов особам, які перебували в слідчому ізоляторі. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України Христюк А.В., також просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав, викладених ними в письмовому відзиві на позов, додатково зазначила про те, що позивачем та його представником не доведено спричинення позивачу моральних страждань саме бездіяльністю відповідача ДУ «Луцький слідчий ізолятор», окрім цього відсутній склад цивільного правопорушення зі всіма обов`язковими елементами, що є обов`язковим для доказування в спорах про стягнення збитків. Окрім цього, наголошують на тому, що ДУ «Луцький слідчий ізолятор» є державною установою, відповідно, не є органом державної влади, відповідно, положення ст. 56 Конституції України та ст. ст. 1173, 1174 ЦК України не можуть бути підставою для покладення на державу відповідальності за заявлену позивачем моральну шкоду. Окрім цього, посилається на те що позивачем невірно обрахований розмір моральної шкоди, оскільки статтями 7, 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн. Окрім цього, звернула увагу суду на те, що вимога про стягнення з Державної казначейської служби України судових витрат на професійну правничу допомогу є безпідставним та таким, що суперечить безальтернативним нормам статей 137, 141 ЦПК України. Просили врахувати все вищевикладене та відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст виниклих правовідносин. Позивач утримувався під вартою у ДУ «Луцький слідчий ізолятор» у період: з 18.02.2020 по 27.05.2024. Після звільнення з ДУ «Луцький слідчий ізолятор», в зв`язку із порушенням за час перебування позивача в слідчому ізоляторі адміністрацією ДУ «Луцький слідчий ізолятор» житлово-побутових та санітарно-гігієнічних вимог щодо умов тримання осіб, взятих під варту, в грудні 2024 року позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправної бездіяльності ДУ «Луцький слідчий ізолятор» та зобов`язання вчинення дій. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову [PERSON] в повному обсязі (а.с. 10-15). Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2025 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково; рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року у справі № 140/13819/24 скасоване; ухвалено постанову, якою позов [PERSON] до Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльності задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» в частині невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства, якими визначаються умови тримання осіб взятих під варту, починаючи з 18.02.2020 по 27.05.2024. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2025 року набрала законної сили 20.05.2025 року (а.с. 16-20). Так, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що за період перебування в установі згідно камерної картки ув`язненого [PERSON] утримувався в камерах режимного корпусу установи №33 (2-х місна), №32 (4-х місна), №29 (4-х місна), №14 (2-х місна), №28 (4-х місна), №15 (4-х місна), №34 (2-х місна), №28 (4-х місна), №32 (4-х місна). Карцерне приміщення №1 (1-х місна), №32(4-х місна), №36(2-х місна) та №39 (2-х місна). Камера №33 - 2.03*3,12*2,80 площа 6,2 м2; Камера №32 - 2,24*4,04*2,80 площа 9,0 м2; Камера №29 2,09*4,04*2,80 площа 8,3 м2; Камера №14 - 4,06*2.2*2,95 площа 8,8 м2; Камера №28 - 4.04*2,14*2,80 площа 8,6 м2; Камера №15 - 4.07*2,16*2,95 площа 8,7м2; Камера №34 - 3,14*1,98*2,80 площа 5,2 м2; карцер 1 - 3,09*1,44*2,85 площа 4,4 м2; Камера №36 - 2,34*3,18*2,80 площа 7,3 м2; Камера №39 - 2,24*3,20*2,80 площа 7,1 м2. 15.04.2020, 17.08.2021, 29 - 30.11.2023 відповідно до вимог статті 19-1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини» було здійснено цільові моніторингові візити до ДУ «Луцький слідчий ізолятор». Результати проведення моніторингових візитів зафіксовані у звітах моніторингового візиту умов утримання ув`язнених в ДУ «Луцький слідчий ізолятор», відповідно до яких моніторинговою групою були виявлені порушення законодавства та конституційних прав засуджених та невідповідність умов утримання в установі відповідно до міжнародних стандартів. Також, моніторинговою групою під час візиту 15.04.2020 було виявлено наступне: 1. Порушення права на охорону здоров`я та медичне забезпечення (стаття 49 Конституції України, стаття 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», пункт 1 Переліку принципів, що стосується поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19). Відповідно до даного звіту встановлено, що в установі не забезпечений належний контроль за дотриманням маскового режиму, оскільки деякі працівники під час виконання своїх обов`язків були без масок. Крім того, в установі не проводиться дезінфекція взуття персоналу при прибуття в установу. Встановлено, що персонал СІЗО лише частково забезпечений засобами індивідуального захисту, зокрема медичними масками та рукавичками. Іншими засобами персонал СО не забезпечений. У штаті медичної частини філії відсутні епідеміолог та інфекціоніст. Дезінфекція приміщень для проведення прогулянок засуджених та осіб, узятих під варту, камер, місць загального користування проводяться несистематично, а, як пояснює адміністрація установи - за потребою. Відсутні графіки почасової обробки приміщень. Дезінфекцію в камерах, ув`язнені проводять самостійно. Установа не забезпечена необхідною кількістю бактерицидних кварцових ламп для дезінфекції приміщень. В установі є лише одна пересувна кварцова лампа та стаціонарні лампи в приміщеннях медчастини. Як наслідок, обробка проводиться лише в приміщеннях медичної частини, де наявні стаціонарні кварцові лампи, та приміщеннях для отримання й огляду посилок та передач. Разом з тим, кварцування інших приміщень СІЗО в тому числі слідчих кабінетів, коридорів тощо не проводиться» 2. Порушення права на безпечне розміщення ув`язнених і соціальне дистанціювання (підпункти 2-3 пункту 8 Рекомендацій Підкомітету ООН проти катувань державам-учасницям щодо пандемії коронавірусу від 25.03.2020 та пункт 5 Переліку принципів, що стосується поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, затверджених Європейським комітетом проти катувань). Камери СІЗО перенаселені, норми площі на одного ув`язненого та засудженого, встановлені Законом України «Про попереднє ув`язнення» не дотримуються, оскільки адміністрацією установи не було забезпечено своєчасне переміщення до інших пенітенціарних установ ув`язнених/засуджених (при плановому наповненні СІЗО у 260 місць, в ньому утримується - 293 осіб). Не вжито заходів, щодо виконання вимог п.2.6 Типового плану 1 із налагодження тісної взаємодії з вирішення із судовими інстанціями питання щодо проведення судових засідань в режимі відео-конференції, про що свідчить те, що в період карантину до судів вивозились 258 осіб, а в режимі відео-конференції проведено лише 51 судових засідань. 3. Порушення права на отримання засобів та приналежностей для захисту і особистої гігієни (підпункт 10 пункту 8 Рекомендацій Підкомітету ООН проти катування державам-учасницям щодо пандемії коронавірусу від 25.03.2020 та пункту 3 Переліку принципів, що стосується поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID19, затверджених Європейським комітетом проти катувань). Під час відвідування збірного відділення з`ясовано, що адміністрація установи забезпечує захисними масками ув`язнених, яких доправляють до судів, або на проведення слідчих дій. Інші засоби індивідуального захисту (рукавички) в`язням не видаються у зв`язку з їх недостатньою кількістю. Всупереч вимог 7.1. Типового плану 1. лише частково проводиться дезінфекція приміщень для проведення прогулянок засуджених та осіб, узятих під варту, камер, місць загального користування (лазня; збірне відділення тощо) 3а інформацією адміністрації СІЗО така дезінфекція приміщень проводиться за потребою. У приміщенні для перевдягання персоналу відсутній графік дезінфекції, прибирання, провітрювання цього приміщення. Відсутні графіки почасової обробки приміщень. Дезінфекцію жилих приміщень ув`язнені проводять самостійно. 4. Порушення права на освіту (стаття 53 Конституції України). На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторні хвороби COVID-19» всім освітнім закладам рекомендовано налагодити можливість отримувати освіту та спілкуватись з педагогами за допомогою дистанційних технологій. В тому числі, Міністерством освіти і науки України встановлено, що впродовж робочого часу, визначеного графіка, працівники зобов`язані серед іншого викладати матеріал під час Skype-конференцій, Zoom, спілкування в групі Viber, Whatsapp, через електронну пошту, надсилати опитувальники для батьків тощо. При цьому в установі порушується право засуджених на освіту в умова карантинних заходів, пов`язаних із епідемією коронавірусу COVID-19. Адміністрацією установи на час карантину не організоване дистанційне навчання 4 неповнолітніх, які утримуються в установі. Зокрема, з`ясовано, що в період карантину заняття з ними жодного разу не проводились. 17.08.2021 за результатами проведення моніторингового візиту зафіксовані наступні порушення: 1. Порушення права засуджених та ув`язнених осіб на захист від катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання (стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 21, 28 Конституції України, Стандарти КЗК). Під час ознайомлення з книгою чергувань по збірному відділенню встановлено, що в порушення вимог пункту 2.10 розділу II Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально- виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5 (далі Правила), її ведення припинено 13.08.2021, у зв`язку з чим встановити тривалість перебування ув`язнених у відділенні за останні 5 днів (включаючи день візиту) не виявляється можливим. 2. Порушення права на гідні умови тримання (стаття 25 Загальної декларації прав людини). Умови тримання у карцерних приміщеннях (камери №№ 1-3), принижують гідність ув`язнених осіб. Зокрема, туалет у камері №l не має огорожі, а 6 камері №3 дверцята в туалеті зламані. В усіх трьох камерах немає штучного освітлення, не обладнано полиць для мийних засобів тощо. В установі порушуються вимоги встановлені статтею 115 Кримінально- виконавчого кодексу України, статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», в частині недотримання норми площі на одного засудженого та особи, узятої під варту, яка в окремих камерах менша 4 м2 та 2,5 м2 відповідно. Основною причиною такого стану справ є перенаповнення установи. Так, відповідно до наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 13.04.2020 №80/ОД-20 планове наповнення установи встановлено в кількості 282 особи. В той же час, відповідно до Акту вимірювання житлової площі приміщень СІЗО від 20.03.2020 у камерних приміщеннях установи з дотриманням вищезазначених норм житлової площі можливо розмістити лише 266 засуджених та ув`язнених. Таким чином, встановлене планове наповнення установи, перевищує можливості режимного корпусу СІЗО. Через відсутність вікон у камерах збірного відділення немає природнього освітлення, доступу до свіжого повітря. Крім цього, у збірному відділенні відсутня душова для ув`язнених. 3. Порушення права засуджених та ув`язнених на життя (стаття 27 Конституції України). Електропроводка в деяких камерах, електричні розетки не витримують надмірного навантаження та виходить з ладу, чим створюють загрозу життю ув`язнених та виникнення пожежі. При цьому з`єднання жил проводів відбувається "в скрутку", подекуди без ізоляції, що є порушенням вимог Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014 №1417. 4. Порушення права на працю та захист від експлуатації (стаття 43 Конституції України, стаття 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенція МОП про примусову чи обов`язкову працю №29). 5. Порушення права на забезпечення прийняття належних заходів з охорони здоров`я співробітників і персоналу, що працюють в місцях утримання під вартою, в тому числі медичного персоналу, а також надання їм належних коштів і їх підтримку при виконанні ними своїх обов`язків (підпункти г пункту 9 розділу ІІ Рекомендацій Підкомітету ООН проти катувань державам-учасницям щодо пандемії коронавірусу від 25.03.2020 та Переліку принципів, що стосуються поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, затверджених Європейським комітетом проти катувань). В установі не встановлені контейнери для збору використаних засобів індивідуального захисту. Працівники установи та засуджені та ув`язнені не дотримуються маскового режиму. Ув`язнені в установі розміщуються з порушенням безпечної дистанції та норми площі на одну особу, що суперечить рекомендаціям Підкомітету ООН проти катувань державам-учасницям щодо пандемії коронавірусу від 25.03.2020 та пункту 5 Переліку принципів, що стосується поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, затверджених Європейським комітетом проти катувань. 29.11.023-30.11.2023 за результатами проведення моніторингового візиту зафіксовані наступні порушення: 1 Порушення права на працю засуджених та захист від експлуатації (стаття 120 Кримінально-виконавчого кодексу України, стаття 43 Конституції України). Відповідно до вимог статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) передбачено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. В ході опитування засуджених, які задіяні до роботи у лазне-пральному комплексі СІЗО, яке здійснювалося за відсутності третіх осіб та за умов, що виключає можливість прослуховування чи підслуховування встановлено, що вони працюють за строковим трудовим договором, їм призначено менше повної ставки, однак, фактично вони знаходяться на робочому місці повний робочий день. 2. Порушення права на гідні умови тримання (стаття 25 Загальної декларації прав людини, стаття 28 Конституції України). Прогулянковий дворик №5 не обладнаний достатнім укриттям від атмосферних опадів, що не відповідає пункту 48 Другої загальної доповіді Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню 3. Порушення права засуджених на життя (стаття 3 Загальної декларації прав людини, стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 27 Конституції України). Під час відвідування установи виявлено порушення вимог Кодексу цивільного захисту України у частині вирішення питання щодо укриття населення та його захисту. 4. Захист від катування та інші форми жорстокого поводження (стаття 5 Загальної декларації прав людини, стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 28 Конституції України). Відповідно до вимог наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 13.04.2020 №80/ОД-20 планове наповнення державної установи «Луцький слідчий ізолятор» складає 282 особи. Однак, відповідно до Акту вимірювання площі приміщень структурних, дільниць державної установи «Луцький слідчий ізолятор» від 19.09.2023, за результатами проведення вимірювань жилої площі, комісією встановлено наповнення приміщень структурних дільниць по установі у кількості 251 особа. У день відвідування в установі утримувалося 265 осіб. 5. Порушення права на інформацію (статті 34, 57 Конституції України, статті 3 та 5 Закону України «Про інформацію»). У порушення вимог пункту 2 глави 3 розділу VI ПВР СО камери, жилі приміщення, бібліотека, палати медичної частини (лікарняного закладу), карцери та коридор прогулянкових двориків СІЗО не радіофіковані. Разом з тим, у порушення вимог правила 24.10. ЄП засуджені та ув`язнені таким чином не мають можливості регулярно одержувати інформацію про суспільні події по радіо. У порушення вимог пункту 2 глави 3 розділу VI ПВР СІЗО та Норми забезпечення в установі відсутній клуб, що порушує права засуджених на гідні умови тримання. Отже, даним рішенням встановлено, що у даному випадку мало місце порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Та, з огляду на викладене, суд констатував, що відповідачем не було вжито належних заходів для приведення умов утримання засудженого підозрюваного в період з 18.02.2020 по 27.05.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність. За змістом статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та джерелом права для судів України. Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, тривалості немайнових втрат, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України. Ці норми передбачають, що шкода відшкодовується державою незалежно від вини відповідного органу чи його посадових осіб. Для застосування такої відповідальності необхідною є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльність органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними. Відповідно до статей 1, 7, 8 КВК України кримінально-виконавче законодавство має на меті, зокрема, запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Держава поважає і охороняє права засуджених, забезпечуючи їм право на гуманне ставлення, повагу до їх людської гідності та належне матеріально-побутове забезпечення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, де кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи (частина 4 статті 82 ЦПК України). Факт утримання позивача у слідчому ізоляторі з неналежними умовами, що принижують людську гідність і є порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлений постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі №140/13819/24, що набрало законної сили. Предметом доказування у цій справі є характер і обсяг моральних страждань [PERSON] , спричинених такими умовами, та визначення розміру їх грошового відшкодування. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Водночас судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік), де суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань. Оцінюючи доводи позовної заяви щодо підходу ЄСПЛ до розрахунку шкоди, суд зазначає, що у справі «Сукачов проти України» (Заява № 14057/17, п. 117) вказано: «висновок про порушення статті 3 Конвенції призводить до виникнення обґрунтованої презумпції заподіяння ув`язненому моральної шкоди. Грошове відшкодування має бути доступним будь-якому ув`язненому, який тримався в нелюдських умовах, а сума відшкодування не повинна бути нерозумною порівняно із сумами справедливої сатисфакції в аналогічних справах («Ананьєв та інші проти Росії», п. 230)». У даній справі встановлено, що [PERSON] утримувався під вартою у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» у період з 18 лютого 2020 року по 27 травня 2024 року, що становить 51 місяць, в умовах, які звітами моніторингових груп при Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини та преюдиційним рішенням адміністративного суду визнані такими, що порушують встановлені законодавством норми. Отже, виходячи з тривалості перебування позивача у неналежних умовах (понад 4 роки), системності виявлених порушень та враховуючи засади розумності і справедливості, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково і на відшкодування моральної шкоди [PERSON] необхідно стягнути 50 000,00 грн. При цьому, суд відхиляє доводи сторони позивача щодо необхідності обрахування розміру завданої моральної шкоди, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, з наступних підстав. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначене дає підстави для висновку, що положення ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не можуть бути застосовані в даному конкретному випадку, оскільки ДУ «Луцький слідчий ізолятор» не віднесено до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а позивач не є особою, якій завдана шкода внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Таким чином, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що розмір завданої моральної шкоди позивачу, в будь-якому випадку, не може бути меншим 464000,00 грн., як таке, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Щодо доводів сторони відповідача Державної казначейської служби України про те, що позивачем не вірно визначено порядок стягнення моральної шкоди, зокрема, Державна казначейська служба України заперечує ту обставину, що у разі задоволення позовних вимог [PERSON] кошти мають бути стягнуті з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки ДУ «Луцький слідчий ізолятор» є державною організацією (установою, закладом) та має власні рахунки, а, відтак, законодавством України не передбачено право Позивача на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, заподіяної державною установою. Так, позивач просить суд стягнути моральну шкоду на його користь з Державного бюджету України в розмірі 1 000 000,00 грн. Відповідно до п. 23 1 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні (включаючи кошти, зараховані на єдиний рахунок). Тобто, представник Державної казначейської служби України вважає, що стягнення моральної шкоди повинно здійснюватися з конкретного рахунку, в даному випадку, рахунку ДУ «Луцький слідчий ізолятор», що представляє інтереси держави в даних спірних правовідносинах. В той же час Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є Держава Україна. Тому, як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і в спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави в спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня2018 року в справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року в справі№ 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц). Так, відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 9 ст. 11 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі за текстом КВК України) органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи, уповноважені органи з питань пробації. Установами виконання покарань є: кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом. Територіальні органи, уповноважені органи з питань пробації, виправні центри, виправні та виховні колонії, слідчі ізолятори організовуються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, а військові частини, гауптвахти і дисциплінарний батальйон - Міністерством оборони України. Частиною 3 ст. 18 КВК України слідчі ізолятори виконують функції виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки стосовно засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування. У період дії воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування у слідчих ізоляторах можуть створюватися сектори максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі, з урахуванням їхніх прав та обов`язків та з дотриманням вимог суворої ізоляції від інших категорій осіб, які тримаються у цих установах. Враховуючи вказане, позивачем вірно сформульовано позовну вимога про стягнення моральної шкоди на користь позивача саме з Державного бюджету України. Отже позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення з врахуванням висновків суду наведених вище. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов таких висновків. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша та друга статті 141 ЦПК України). Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України). Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону № 3674-VI, у редакції, що була чинною на час подання позову). За подання позовної заяви майнового характеру позивач мав би сплатити 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VIу редакції, що була чинною на час подання позову). Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2025 року, у якому позивач подав цивільний позов, становив 3 028,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»). З огляду на вказані приписи мінімальний розмір судового збору становив 1211,20 грн (3 028,00 грн х 0,4 = 1 211,20 грн), а максимальний 15 140,00 грн (3 028,00 грн х 5 = 15 140,00 грн). Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Так як розмір заявлених вимог 1 000 000,00 грн, тому розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом, становить 10 000,00 грн (1000000*1%). У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в наступному розмірі. Отже, з 10000,00 грн. судового збору за подання позову, у разі його повного задоволення, максимально можливий розмір, який мав би сплатити до Державного бюджету відповідач, становив 10000,00 грн. Відповідно до розміру задоволених позовних вимог (50000,00 грн.), зазначеного судом вище, співвідношення між судовими витратами, які слід покласти на відповідача ДУ «Луцький слідчий ізолятор», за подання позовної заяви, з відповідача слід стягнути до Державного бюджету України 500,00 гривень (50 000,00 гривень х 10 000,00 гривень/ 1000 000,00 гривень) пропорційно розміру задоволених вимог. Позовних вимог до Державної казначейської служби України позивачем заявлено не було.

Outcome: partial