Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

У вересні 2025 року Погребищенська міська рада Вінницького району Вінницької області звернулася до суду з позовом в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Мати дітей - [PERSON] , понад рік разом із дітьми проживає на території Погребищенської територіальної громади за адресою: [ADDRESS] . З моменту переїзду і до теперішнього часу відповідач не підтримує зв`язку з дітьми, не спілкується з ними ані особисто, ані засобами телефонного зв`язку, не бере участі у їхньому вихованні, а також не забезпечує їх матеріально. Службою у справах дітей Погребищенської міської ради видано накази від 03.02.2025 № 4, № 5 про взяття на облік [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. У зв`язку з неможливістю самостійно забезпечити належні умови для життя та розвитку дітей, мати [PERSON] звернулася до служби у справах дітей Погребищенської міської ради із заявою про влаштування дітей до патронатної сім`ї. 23.05.2025 малолітніх дітей було тимчасово влаштовано до сім`ї патронатного виховання на базі сім`ї [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , строком на три місяці з метою подолання складних життєвих обставин сім`ї. Зі слів матері, відповідач [PERSON] і раніше не виявляв інтересу до життя дітей, не виконував батьківських обов`язків, не забезпечував їхніх базових потреб, не сприяв фізичному та моральному розвитку, а також ухилявся від виконання обов`язку щодо їх матеріального утримання. Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , складеного фахівцями Хмільницької міської ради у взаємодії з інспектором ювенальної превенції, встановлено, що житло відповідача є непридатним для проживання. Будинок потребує капітального ремонту, фактично відповідач проживає у прибудинковій споруді, яка складається з однієї кімнати. У приміщенні зафіксовано антисанітарні умови, наявність склотари із залишками алкогольних напоїв, що свідчить про зловживання алкоголем. Вказані умови не відповідають вимогам безпечного проживання дітей. Крім того, за результатами бесіди, з відповідачем встановлено, що він є особою з інвалідністю, не працює, веде асоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не виявляє бажання брати участь у вихованні дітей та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Відповідно до рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 12.08.2025 № 357, прийнятого з урахуванням висновків комісії з питань захисту прав дитини, визнано доцільним звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітніх дітей. Посилаючись на наведені обставини та положення ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», статей 7, 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», статей 7, 150, 155, 164-166, 180 Сімейного кодексу України, просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, з перерахуванням аліментів на особисті рахунки дітей, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді від 19.09.2025 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. До участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Службу у справах дітей Погребищенської міської ради та зобов`язано її надати письмовий висновок щодо вирішення спору. Ухвалою суду від 18.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак 25.03.2026 від головного спеціаліста юриста відділу правового забезпечення Погребищенської міської ради Дзюби О. О. надійшла заява, в якій зазначено, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Також заявник просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судові засідання, призначені на 04.03.2026 та 25.03.2026, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву у строк, встановлений ч. 7 ст.178 ЦПК України не подав. Копію ухвали про відкриття провадження у справі, а також копію позовної заяви з доданими до неї документами було направлено відповідачу за місцем його зареєстрованого проживання. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Погребищенської міської ради в судове засідання також не з`явився. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 25.03.2026 постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є дітьми відповідача, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 08.11.2017 та серії [NUMBER] від 27.01.2016 відповідно (а. с. 8, 9). Згідно з характеристикою від 13.05.2025 № 21-23/403, виданою старостою Широкогребельського старостинського округу виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області, [PERSON] за період проживання на території с. Широка Гребля характеризується посередньо. Має двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають окремо та не перебувають на його утриманні. Із матір`ю дітей спільно не проживає, перебуває з нею у розірваних стосунках. За наявною інформацією, офіційного місця працевлаштування та стабільного джерела доходу не має, схильний до вживання алкогольних напоїв, у побуті характеризується як замкнений та малокомунікабельний. Відомості про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності відсутні. Скарг від сусідів або мешканців громади не надходило (а. с. 12). Відповідно до характеристик учнів 1-Б класу [PERSON] та 2-А класу [PERSON] КЗ «Погребищенський ліцей № 1» Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 20.02.2025 № 140, № 141, в школі діти поводяться за всіма нормами поведінки. Мати дітей на зауваження реагує, відповідає на телефонні дзвінки вчителів (а. с. 13, 14). Із акта обстеження умов проживання від 14.05.2025, складеного фахівцями Хмільницької міської ради у співпраці з інспектором ювенальної превенції, вбачається, що житлове приміщення, в якому проживає відповідач, є непридатним для проживання. Будинок потребує капітального ремонту. Фактично відповідач проживає у прибудинковій споруді, яка складається з однієї кімнати. У приміщенні наявні антисанітарні умови, виявлено склотару із залишками алкоголю, що свідчить про зловживання відповідачем спиртними напоями. Житлові умови не відповідають вимогам безпечного проживання дітей. Крім того, зі слів фахівців, за результатами проведеної з відповідачем бесіди встановлено, що він має інвалідність, не працює, веде асоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не виявляє бажання брати участь у вихованні та утриманні своїх дітей, а також не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. (а. с. 15). Наказами начальника Служби у справах дітей Погребищенської міської ради від 03.02.2025 № 5, № 6 про взяття на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , взято на облік, як дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку із встановленням чинників, що зумовлюють ці обставини, зокрема, ухиленням батьків від виконання своїх обов`язків з вихованням дитини (а. с. 16, 17). Рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 12.08.2025 № 356 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 18-20). Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий статус, порядок створення, повноваження та організація роботи виконавчого комітету ради визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Законом визначено, що виконавчий комітет є виконавчим органом загальної компетенції сільської, селищної, міської ради. Він утворюється радою на строк її повноважень у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, який очолює виконавчий комітет, його заступника (заступників) з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб, складу виконавчого комітету за посадою також входить секретар відповідної ради. Основною формою роботи виконавчого комітету є його засідання, а формою правового акта - рішення. Виконавчий комітет є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади (ст.ст. 51, 52, 53 Закону). Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад. Статтею 80 ЦК України визначено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Згідно з ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно з частинами 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення змісту частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути ретельно та всебічно проаналізований і одержати відповідь суду. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву та обґрунтованих заперечень проти позову не подав, причин неявки суду не повідомив. Така процесуальна поведінка відповідача свідчить про відсутність належного інтересу до розгляду справи та небажання скористатися наданими йому процесуальними правами, що в сукупності з іншими встановленими обставинами може бути розцінено судом як прояв байдужого ставлення до виконання батьківських обов`язків та відсутність наміру підтримувати сімейні зв`язки з дітьми. У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Сукупність встановлених у справі обставин дає підстави дійти висновку про систематичне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, відсутність належних умов для проживання дітей та фактичну втрату сімейних зв`язків із ними. Судом не встановлено будь-яких об`єктивних причин, незалежних від відповідача, які б перешкоджали належному виконанню ним батьківських обов`язків або могли виправдати його ставлення до дітей та їх виховання. На підставі досліджених та оцінених доказів суд дійшов висновку, що відповідач самоусунувся від виконання обов`язків щодо виховання та матеріального забезпечення дітей, свідомо нехтує ними та умисно ухиляється від їх виконання. Cуд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, однак з огляду на найкращі інтереси малолітніх дітей, а також встановлені обставини, які свідчать про систематичне невиконання відповідачем батьківських обов`язків, наявні підстави для застосування такого заходу. Обставин, які б унеможливлювали виконання відповідачем батьківських обов`язків, судом не встановлено. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В цих правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Встановлюючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В цьому випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Під час розгляду справи судом встановлено та не спростовано відповідачем факт ухилення від участі у вихованні дітей, відсутності належного піклування про їх фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, що відповідно до вимог законодавства є підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд дійшов висновку, що втручання у право відповідача на сімейне життя має законну мету та правові підстави, є необхідним у демократичному суспільстві та спрямоване на захист прав і свобод малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] . Разом із тим суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. У виняткових випадках, за наявності доведених обставин, суд може відмовити у задоволенні позову, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків та поклавши на органи опіки та піклування контроль за їх виконанням. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, а їх вина у невиконанні батьківських обов`язків є доведеною. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає найкращим інтересам дітей, а підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав, не вбачається. Водночас суд бере до уваги те, що діти влаштовані та проживають в дитячому будинку сімейного типу. Відповідач спільно з дітьми не проживає, сімейні зв`язки фактично не підтримує, у їх вихованні участі не бере. Позбавлення відповідача батьківських прав не призведе до фактичної зміни вже існуючих відносин між ним і дітьми, однак сприятиме забезпеченню їх найкращих інтересів, стабільності умов проживання та належній реалізації їх прав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним та відповідає інтересам дітей. Разом із тим суд зазначає, що такий захід не є безстроковим, і відповідач у разі зміни своєї поведінки має право на поновлення батьківських прав у порядку, передбаченому Сімейним кодексом України (ст. 169). Відповідно до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 2, 3 ст. 181 Сімейного кодексу України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (частини 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України). Визначаючись із розміром аліментів, які підлягають стягненню на утримання дитини, суд ураховує матеріальне становище дитини, платника аліментів та відсутність у останнього інших дітей. За положеннями частин 2, 3 ст.193 Сімейного кодексу України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відтак з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, з перерахуванням коштів на особисті рахунки дітей, відкриті у відділенні Державного ощадного банку України. Такий розмір аліментів суд визначає, виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості, що відповідає вимогам чинного законодавства та найкращим інтересам дітей. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно з частинами 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. В ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Згідно з п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі витрати стягуються з іншої сторони пропорційно до задоволеної частини вимог, а решта компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору. З урахуванням положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яким з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб 3 028 грн., із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 6 056 грн.

Outcome: approved