Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

02 лютого 2024 року АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати за ним право іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 32 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 533067980389, на умовах, передбачених договором іпотеки від 14.08.2007. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 014-305-КЖ, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 110 000 доларів США, зі сплатою 11,95% річних, з кінцевим терміном повернення до 13 серпня 2032 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 14 серпня 2007 року укладено договір іпотеки № 014-305-ЗЖ, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 722. Предметом іпотеки за вказаним договором є двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов договору Іпотеки право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між Іпотекодавцем та гр. [PERSON] . Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки заставну вартість предмету Іпотеки сторони погодили в розмірі 656 500 грн. Відповідно до п.2/1/5 Договору Іпотеки Іпотекодавець не має права без письмової згоди Іпотекодержателя відчуджувати предмет іпотеки. Надалі, у червні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним та таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису № 3150, вчиненого 28 квітня 2010 року. В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що 14 серпня 2007 року між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", був укладений кредитний договір № 014КЖ. За умовами вказаного договору позивач отримала кредит у розмірі 110000,00 доларів США зі сплатою 11,95 % річних та з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 13 серпня 2032 року. Також 14 серпня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений іпотечний договір № 014-305-КЖ, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . На підставі виконавчого напису № 3150, вчиненого 28 квітня 2010 року, звернено стягнення на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] просила визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки, на її думку, вчинення виконавчого напису відбулось з порушенням вимог Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України". Надалі позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним та таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 3150, вчинений 28 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., визнати недійсним кредитний договір № 014КЖ від 14 серпня 2007 року, визнати недійсним договір іпотеки № 014КЖ від 14 серпня 2007 року та виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки, а також з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 014КЖ від 14 серпня 2007 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано недійсним та таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 3150, визнано недійсними кредитний договір № 014 305-КЖ від 14 серпня 2007 року та договір іпотеки № 014-305-КЖ від 14 серпня 2007 року, укладені між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] , виключено з державного реєстру іпотек запис про реєстрацію договору іпотеки, а також з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 014-305-КЖ від 14 серпня 2007 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 15.12.2012 року №6-10782св12 касаційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» було задоволено, рішення судів скасовано та справу направлено на новий розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва. 04.02.2013 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києвапозов було залишено без розгляду. Разом з тим, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором кредиту, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2017 року у справі № 760/21087/16-ц було стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором кредиту в розмірі 248711,36 дол. США та видано виконавчі листи у справі, та відкрито виконавче провадження. 10.09.2019 Загальними зборами Акціонерного товариства «Альфа-банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-банк». Згідно з рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», щодо всього майна прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в рішенні, з 15.10.2019 виникає в АТ «Альфа-банк». Протоколом від 15.10.2019 №4/2019 позачергових Загальних зборів АТ «Альфа-банк» вирішено затвердити передавальний акт. Надалі, з метою перевірки стану майна, яке було передано в забезпечення та в межах виконання рішення про стягнення заборгованості, Іпотекодержателем було отримано витяг з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 360706671, з якого було встановлено про відчудження предмета Іпотеки без згоди Банку, а саме: 24.12.2021 року (вже після винесення рішення про стягнення боргу) шляхом укладання договору дарування Відповідач набула право власності на предмет іпотеки. Внесення запису про припинення іпотеки та зняття заборони на предмет іпотеки порушує права позивача як іпотекодаржателя, оскільки заборгованість за кредитним договором боржником не погашена; кредитний та іпотечні договори є чинними, а отже були відсутні будь-які підстави для припинення іпотеки та зняття заборони відчуження майна. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Верещінській І.В. Ухвалою від 22 березня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 24.07.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем квартири, оскільки на момент укладення договору дарування квартири 24 грудня 2021 року у Державному реєстрі були відсутні будь-які записи про обтяження предмету іпотеки (іпотека та заборона на відчуження). Також, вказано, що позивач не надав до позову жодного документа на підтвердження викладених обставин, а саме протоколів зборів акціонерів про правонаступництво, передавального акту із зазначенням переходу прав за договором іпотеки від 14.08.2007. Вказувала, що відповідач набула право власності на квартиру вільну від будь-яких обтяжень, зареєстрованих у встановленому чинним законодавством України. Крім того, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності при вирішенні спору. Третя особа правом надання пояснень щодо позову не скористалась. Ухвалою суду від 17.09.2025 року закрито підготовче судове засідання. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Третя особа належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явилась. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, вважає позов необґрунтованим з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти, які підтверджені письмовими доказами та визнаються сторонами. 14 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 014-305-КЖ, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 110 000 доларів США, зі сплатою 11,95% річних, з кінцевим терміном повернення до 13 серпня 2032 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 14 серпня 2007 року укладено договір іпотеки № 014-305-ЗЖ, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 722. Предметом іпотеки за вказаним договором є двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . 29 листопада 2007 року на підставі вказаного іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна та суб`єкті внесено запис про обтяження на предмет іпотеки (реєстраційний номер обтяження - 6132262, номер запису про обтяження - 6132262) та накладено заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі майна та зареєстровано відповідну заборону за номером 7409 (реєстраційний номер обтяження заборони відчуження майна - 6132473, номер запису про обтяження - 7409). 10.09.2019 Загальними зборами Акціонерного товариства «Альфа-банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-банк». Згідно з рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», щодо всього майна прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в рішенні, з 15.10.2019 виникає в АТ «Альфа-банк». Протоколом від 15.10.2019 №4/2019 позачергових Загальних зборів АТ «Альфа-банк» вирішено затвердити передавальний акт. Тобто з 15 жовтня 2019 року правонаступником прав ПАТ «Укрсоцбанк» став позивач АТ «Альфа-Банк», який 10.09.2019 на підставі рішення Загальних зборів АТ «Альфа-банк» змінив назву з «Укрсоцбанк» на «Альфа-банк» від 10.09.2019. Судом також встановлено, що [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки, на її думку, вчинення виконавчого напису відбулось з порушенням вимог Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України". Надалі позивач уточнила позовні вимоги та просила та просила визнати недійсним та таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 3150, вчинений 28 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., визнати недійсним кредитний договір № 014КЖ від 14 серпня 2007 року, визнати недійсним договір іпотеки № 014КЖ від 14 серпня 2007 року та виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки, а також з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 014КЖ від 14 серпня 2007 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано недійсним та таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 3150, визнано недійсними кредитний договір № 014 305-КЖ від 14 серпня 2007 року та договір іпотеки № 014-305-КЖ від 14 серпня 2007 року, укладені між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] , виключено з державного реєстру іпотек запис про реєстрацію договору іпотеки, а також з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки № 014-305-КЖ від 14 серпня 2007 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 15.12.2012 року №6-10782св12 касаційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» було задоволено, рішення судів скасовано та справу направлено на новий розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва. 04.02.2013 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києвапозов було залишено без розгляду. Також, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором кредиту, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2017 року у справі № 760/21087/16-ц було стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором кредиту в розмірі 248711,36 дол. США та видано виконавчі листи у справі, та відкрито виконавче провадження. Надаючи правову оцінку щодо права іпотекодержателя, суд враховує норми Закону України «Про іпотеку», який регулює правовідносини іпотеки. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону). Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ст. 17 Закону) Стаття 23 Закону передбачає наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (ч. 1 ст. 23 Закону). Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 23 Закону). Якщо право власності (спеціальне майнове право) на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки (ч. 3 ст. 23 Закону). У разі видачі заставної перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва (ч. 4 ст. 23 Закону). Вимоги частин першої - четвертої цієї статті не застосовуються, якщо на момент переходу від іпотекодавця до іншої особи спеціального майнового права на майбутній об`єкт нерухомості, що є предметом іпотеки, у Державному реєстрі прав на нерухоме майно була відсутня інформація про обтяження спеціального майнового права на майбутній об`єкт нерухомості іпотекою, і така особа не знала і не могла знати про наявність іпотеки. У такому разі задоволення вимоги іпотекодержателя може здійснюватися за рахунок іншого майна боржника (ч. 5 ст. 23 Закону). Стаття 23 Закону України «Про іпотеку» підлягає застосовуванню у взаємозв`язку з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При вирішенні справи суд згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правові висновки, висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, у якій зауважено наступне. Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки такої підстави припинення іпотеки не передбачено законом. У такому разі скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. У разі, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя щодо іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесено запис про іпотекодержателя. Вирішуючи такі спори, потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. Отже, вирішення справи залежить від встановлення фактів щодо правових підстав чинності іпотеки, а також наявності або відсутності ознак недобросовісності у діях нового власника квартири - відповідача [PERSON] . Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо чинності дії іпотеки, суд зауважує наступне. За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека діє до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. В договорі про іпотеку сторони передбачили, що договір дії до припинення зобов`язання за кредитним договором (п. 6.3 договору). Позивач стверджує, що іпотека є чинною, оскільки не погашена заборгованість за кредитним договором, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Проте доказів цьому позивач суду не надав. Суд вважає, що тягар доказування цього факту покладено саме на позивача з огляду на те, що в його розпорядженні знаходиться уся банківська документація, яка містить інформацію про нараховану та сплачену заборгованість за кредитним договором позичальником [PERSON] . Отже судом не встановлено того факту, що на день звернення позивача до суду з вказаним позовом іпотека не є припиненою. Щодо добросовісності дій набувача майна суд зауважує наступне. При вирішенні справи суд згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правові висновки, висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року по справі № 925/1351/19, у якій зауважено наступне. 6.43. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). 6.44. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. 6.45. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 6.46. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16). Позивач, обґрунтовуючи позов, не поставив під сумнів добросовісність нового власника квартири - відповідача [PERSON] , а обґрунтував позов неправомірністю дій колишнього власника іпотечного майна - [PERSON] , яка за твердженням позивача здійснила відчуження квартири, переданої в іпотеку без згоди іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк», проте доказів на підтвердження цього факту позивач суду не надав. Також не встановлено фактів недобросовісності дій нового власника квартири - відповідача [PERSON] , яка отримала квартиру на підставі договору дарування у встановленому законом порядку та не знала і не могла знати про права іпотекодержателя на квартиру. Судом встановлено, що з грудня 2014 року квартиру, іпотекодаржателем якої був ПАТ «Укрсоцбанк», було відчужено на підставі правочинів, які вчинені у передбаченій законом письмовій формі, нотаріально посвідчені та не визнавались недійсними. 19 грудня 2014 року іпотекодавцем було здійснено відчуження квартири [PERSON] на підставі договору купівлі продажу. 24 грудня 2021 року квартиру було подаровано [PERSON] на підставі договору дарування [PERSON] . Перед посвідченням цього договору нотаріус перевірив інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна та суб`єктів та встановив, що будь-які обтяження, іпотеки, заборони щодо предмету договору відсутні, про що зазначено в п. 7 договору. Таким чином, судом встановлено, що відповідач отримала квартиру за відсутності в держаних реєстрах відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень. Укладаючи договір у присутності нотаріуса, який перевірив законність договору, відповідач не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень. Відповідно відповідач набула право на спірну квартиру вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Судом не встановлено фактів недобросовісної поведінки відповідача у отриманні квартири на підставі договору дарування. За встановлених обставин позов задоволенню не підлягає. Щодо строку позовної давності суд зауважує наступне. Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю, суд не надає правової оцінки заяві відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки питання щодо строку позовної давності вирішується судом у випадку, якщо позов визнано обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Щодо розподілу судових витрат суд зауважує наступне. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Іншими учасниками не заявлено про відшкодування понесених ними судових витрат. Згідно ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Вжиті судом заходи забезпечення позову ухвалою від 13.06.2024 підлягають скасуванню, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed