Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

1.Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] через представника - адвоката Ю. Данилова звернулася з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та просить поділити спільне майно та визнати право власності між сторонами наступним чином: - за [PERSON] визнати право власності на частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] » (перша черга будівництва, корегування) придбані по договору № 25861/РН-К від 18.08.2021; - за [PERSON] визнати право власності на частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] » (перша черга будівництва, корегування) придбані по договору № 25861/РН-К від 18.08.2021; - за [PERSON] визнати право власності на автомобіль «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] ,vin [NUMBER] , 2011 року випуску; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості за 1/2 частину автомобіля «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , vin [NUMBER] , 2011 року випуску в розмірі 244 750 грн. В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що 26.11.2009 було зареєстровано шлюб з громадянином Турції, який розірвано 08.11.2022. Від шлюбу мають доньку. Після реєстрації шлюбу проживали в Україні, у квартирі, яка належала позивачу за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу було звернення до ЦНАП щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання в квартирі. 14 серпня 2022 року відповідач на автомобілі TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , який є спільною сумісною власністю, залишив позивача з дитиною і виїхав за кордон та в Україну не повертався. Під час шлюбу було придбано 06.12.2011 автомобіль TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований на відповідача, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Відповідно до Звіту про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, що є аналогічним до автомобіля TOYOTA RAV4» ймовірна величина середньої ринкової вартості складає 489 500 грн., вартість становить - 244 750 грн. Під час перебування у шлюбі між відповідачем та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір купівлі майнових прав № 25861/РН-К від 18.08.2021, на підставі якого придбані майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] » (перша черга будівництва, корегування) придбані по договору № 25861/РН-К. На виконання умов вказаного договору 25 серпня 2021 року було сплачено 1 116 192,10 грн., вартість становить - 558 096,05 грн. З метою підтвердження того, що відповідач у серпні 2022 року виїхав за межі України та більше не повертався, було звернення до Державної прикордонної служби України, якою надано відповідь з витягом щодо перетинання [PERSON] державного кордону України в період з 01.07.2022 по 20.11.2025, де зазначено про перетин кордону 14 серпня 2022 року. Іншої інформації не надано. Зазначено, що вищеперелічене майно було набуто сторонами під час шлюбу. В добровільному порядку не вбачається можливості щодо добровільної домовленості про поділ спільного майна подружжя, а відтак позивач звернулася до суду щодо поділу вищепереліченого спільного майна. В судове засідання представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності та підримання вимог у повному обсязі. Відповідач неодноразово повідомлявся про розгляд справи, в тому числі через веб-сайт «Судова влада України», в судове засідання не з`являвся, правом відзиву не скористався. 2.Процесуальні дії та рішення суду. 15 жовтня 2025 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва справу передано на розгляд за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу справ від 10.11.2025 справу передано на розгляд судді Саламон О.Б. 12 листопада 2025 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Ю.Данилова до суду надійшло клопотання про витребування доказів, а саме витребувати у ПрАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" завірену належним чином копію Договору купівлі-продажу майнових прав № 25861/РН-К, укладеного 18 серпня 2021 року між [PERSON] та ПрАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" та копію фінансового документа на підтвердження здійснення оплати у розмірі 1 116 192,05 грн. 28 січня 2026 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва витребувано від ПрАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" завірені належним чином копії: - договору купівлі-продажу майнових прав № 25861/РН-К, укладений 18 серпня 2021 року між [PERSON] та ПрАТ"Холдингова компанія "Київміськбуд"; - фінансового документа на підтвердження здійснення оплати у розмірі 1 116 192,05 грн. 11 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. 3.Фактичні обставини справи. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. 26 грудня 2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період проживання у шлюбі було придбано 06.12.2011 автомобіль TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , vin [NUMBER] , який зареєстрований на відповідача, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Відповідно до Звіту про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, що є аналогічним до автомобіля марки -TOYOTA, модель - RAV4», ймовірна величина середньої ринкової вартості об`єкта складає 489 500 грн. Під час перебування у шлюбі між відповідачем Індже Омера та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» 18 серпня 2021 року було укладено договір купівлі майнових прав № 25861/РН-К, на підставі якого придбані майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] » (Перша черга будівництва. Корегування) придбані по договору № 25861/РН-К. 25 серпня 2021 року на виконання умов вказаного договору було сплачено суму у розмірі 1 116 192,10 грн. На виконання ухвали суду щодо витребування доказів, ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» направили на адресу суду копію договору купівлі-продажу майнових прав № 25861/РН-К від 18 серпня 2021 року квартири [ADDRESS] » та довідку про сплату зазначеного договору у сумі 1 116 192,05 грн. З метою підтвердження того, що відповідач у серпні 2022 року виїхав за межі України та не повертався, було звернення до Державної прикордонної служби України, якою надано відповідь та витяг щодо перетинання державного кордону України в період з 01.07.2022 по 20.11.2025, де зазначено про перетин кордону Індже Омером 14 серпня 2022 року. 4. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843 цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладене, надавши належну правову оцінку поданим доказам, суд прийшов до висновку про те, що автомобіль та квартира придбані сторонами за час шлюбу. Відповідач не скористався правом подачі відзиву, не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, а відтак вимоги про майнового права на квартиру за кожним зі сторін на частину підлягає задоволенню. Щодо визнання за [PERSON] в порядку поділу майна право власності на автомобіль «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , vin [NUMBER] , 2011 року випуску та стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , суд дійшов до наступного висновку. Позивачем при зверненні до суду заявлено вимогу щодо визнання за [PERSON] права власності на легковий автомобіль «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, що зареєстрований на відповідача [PERSON], що підтверджується даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, при цьому, позивач просить одночасно стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину права власності на легковий автомобіль «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску в сумі 244 750 грн. Суд при вирішенні питання поділу спірного автомобіля приймає до уваги, що автомобіль є неподільною річчю, оформлений на відповідача, фактичне користування здійснюється останнім. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1-2 ст. 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до Звіту про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, що є аналогічним до автомобіля TOYOTA RAV4», ймовірна величина середньої ринкової вартості складає 489 500 грн. В процесі розгляду справи встановлено, що спірний автомобіль перебуває в одноосібному користуванні відповідача, тому варто врахувати, що інший з подружжя позбавляється можливості користуватися спірною річччю. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))». Тлумачення положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що ч.ч. 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Предметом даного спору є транспортний засіб , який був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому судом встановлено, що виділ у натурі 1/2 частки спірного автомобіля провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню. В ході розгляду справи сторони не домовилися про порядок поділу майна, а тому суд, вирішуючи зазначений спір, виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав визнати автомобіль спільним майном подружжя. З урахуванням викладених правових норм, інтересів сторін, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , vin [NUMBER] , 2011 року випуску, із одночасним присудженням грошової компенсації позивачу [PERSON] 1/2 вартості спільного автомобіля «TOYOTA RAV4» д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску в розмірі 244 750 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 5. Щодо розподілу судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме підлягають до стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 028,46 грн. та вартість складання Звіту - 3 000 грн.

Outcome: partial