Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

До Шевченківського районного суду міста Дніпра звернулись позивачі з позовом до [PERSON] , Мирноградська міська військова адміністрація Покровського району Донецької області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначили, що на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.11.1989, посвідченого виконуючим обов`язки державного нотаріуса Красноармійської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі № 9760 їм належить житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . За умовами договору [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 273 кв.м. Реєстрація придбаного будинку в установах бюро технічної інвентаризації, відповідно до чинного на той час порядку, не відбулося. Після повномасштабного вторгнення військ рф м. Мирноград опинилось в зоні бойових дій, часто піддавалось артилерійським та ракетним обстрілам, що створювало реальну небезпеку. У вересні 2023 року належний позивачам будинок зазнав пошкоджень. У квітні 2022 року позивачі були вимушені залишити постійне місце проживання в м. Мирнограді та евакуюватись в м. Кропивницький Кіровоградської області. Окрім того, позивачі не мають можливості взяти участь у державній програмі «єВідновлення» та отримати грошову компенсацію за пошкодження будинку, оскільки в договорі купівлі-продажу будинку допущені помилки і розбіжності, через, що не можу бути проведена державна реєстрація права власності. Для участі в програмі «єВідновлення» і отримання від держави грошової компенсації необхідно привести у відповідність правовстановлюючі документи на будинок. Разом з тим, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради від 16.07.2024 № 74129758 відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на зазначений будинок через розбіжності в прізвищі власника та адресі нерухомого майна. У зв`язку із зазначеним позивачі звернулись до суду з позовною заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 09.06.2025 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 04.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі у судове засідання не з`явилися, просили розглядати справу за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач Мирноградська міська військова адміністрація Покровського району Донецької області до судового засідання не з`явився, просив розглядати справу без представника відповідача. Проти позову не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належний чином. Будь-яких заяв, клопотань не надав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності учасників справи не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до паспорту серія [NUMBER] , виданим Димитровським МВУ МВС України в Донецькій області, 05.01.2000 прізвище позивача українською мовою зазначено як « [PERSON] », російською-« [PERSON] » (а.с. 36). 11.04.1985 між « [PERSON] , [INFO] » та « [PERSON] , [INFO] » укладено шлюб,актовий запис № 124, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу «Димитровского горисполкома Донецькой облатсти» № [NUMBER] (заповнено російською мовою) (а.с.22). У паспорті позивача [PERSON] серія [NUMBER] міститься відмітка про укладання шлюбу 11.04.1985 з [PERSON] (а.с.37) 30.11.1989 між [PERSON] та [PERSON] укладений догорів купівлі-продажу житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 273 кв.м. На означеній земельній ділянці знаходиться один одноповерховий шлакоблочний будинок, жилою площею 22.1 кв. м та господарські та побутові будівлі та споруди: літня кухня, два сарая, туалет, огородження, водопровід, замощення (а.с. 26). Договір складений українською мовою. Виконуючим обов`язки державного нотаріуса Кононенко В.М. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 9760 вказаний Договір купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 26 зв.б.). Згідно з технічним паспортом житлового будинку садибного типу [ADDRESS] , вище заначений будинок належить [PERSON] . Будинок А-1 з прибудовами а-1 та а1-1 має загальну площу 46, 9 кв. м., житлову 28,4 кв.м., складається з 2-х кімнат і веранди. На присадибній ділянці розміщенні господарські та побутові будівлі і споруди: літня кухня 2Б-1, 2 сараї В-1 і Е-1 погріб пг-1, душ Д, вбиральня Г, ворота № 1, огорожа № 4, замощення ІІ, водопровід І. (а.с.29-34). 16.07.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно С.Левченко прийнято рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 74129758 (а.с. 25). У рішенні від 16.07.2024 вказано, що заява про державну реєстрацію прав від 12.07.2024 № 61966729 подано [PERSON] , а у договорі купівлі-продажу, житлового будинку від 30.11.1989, зареєстрованого у реєстрі за № 9760, посвідченого нотаріусом Кононенком В.М., в якому зазначено, що [PERSON] купив жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Дані розбіжності у прізвищі власника та адресі об`єкта нерухомого майна не надають змогу зареєструвати право власності на вищезазначений житловий будинок за [PERSON] (а.с. 25). У зв`язку з чим, просить встановити факт належності йому договору купівлі-продажу, житлового будинку від 30.11.1989 Оскільки будинок був придбаний під час перебування у шлюбі, позивачі просять визнати по частки право власності на житловий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/6274/16-ц від 22.08.2018 та в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5 наведено висновки про те, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що різниця у написанні прізвищ позивача [PERSON] виникла внаслідок різного зазначення прізвища, яке російською мовою пишеться як « [PERSON] », при здійснені перекладу цьогопрізвища з російської на українську мову. За таких обставин, суд вважає, що договір купівлі-продажу від 30.11.1989, зареєстрований у реєстрі за № 9760 виконуючим обов`язки державного нотаріуса Кононенко В.М, який виданий на ім`я « [PERSON] » належить [PERSON] . Вирішуючи вимогу позивачів про визнання права власності на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст. 392 Цивільного кодексу України). Згідно з ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Пленум Верховного Суду України в абзаці 4 пункту 9 своєї Постанови № 5 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснив, що оскільки підставою для позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Зважаючи на фактичні обставини справи і те, що правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004, при вирішенні спору у справі відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року необхідно керуватися нормами Цивільного Кодексу УРСР 1963 року. Згідно зі ст.224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст.128 ЦК УРСР). Відповідно до ч.1 ст.45, ст.47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2ст.48 цього Кодексу. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). За вказаним Договором відбулася передача майна і позивач фактично вступив у володіння придбаною ним житловим будинком, а тому позивач набув право власності на нього. Норми статей 60, СК України, на які позивачі посилається в обґрунтування своїх вимог, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки на час придбання житлового будинку чинним Кодекс про шлюб та сім`ю України. У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 № 20 роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною частковою власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 13 КпШС шлюб укладається в державних органах запису актів цивільного стану. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану. Згідно зі ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Враховуючи, що житловий будинок нажитий подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оскільки позивачі в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ним права власності на нерухоме майно, захистити своє порушене право не може, суд вважає за можливе визнати за позивачами право власності за кожним на частини житлового будинку, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі. На пiдставi викладеного та

Outcome: approved