Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

До суду звернулась позивач з вказаним позовом вказавши, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 19.07.2014 року. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду шлюбу став факт втрати почуття кохання та поваги між подружжям, що призвело до розпаду сім`ї. Намагання зберегти сім`ю результату не дали. Просить суд розірвати шлюб з відповідачем та змінити прізвище на [PERSON] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, додатково пояснила, що спільне життя у сторін не склалось, на протязі п`яти місяців вона проживає окремо від відповідача, забравши частину речей поїхала проживати разом з дітьми у батьківський будинок, оскільки відповідач постійно вчиняє домашнє насильство, щодо неї та у присутності малолітніх дітей, постійно вживає алкогольні напої та погрожує їй розправою, шантажує дітьми, про що неодноразово зверталася до поліції та відносно відповідача складалися протоколи та останній направлявся для проходження програми для кривдників, але результату це не принесло. В грудні 2025 року разом з дітьми вимушена була проживати в притулку в с. Тиманівка, куди відвезли її з дітьми працівники поліції, оскільки відповідач вчиняв щодо неї домашнє насильство, де і провела новий рік. Діти бояться свого батька, оскільки він чинить насильство у їх присутності. За час окремого проживання відповідач брав дітей до себе по домовленості, але назад не привозив, в цей період старший син пропускав навчання, оскільки сидів з молодшим братом так як батько був у стані сп`яніння. Допомоги ні дітям ні їй не надає, одягом не забезпечує, постійно вживає спиртні напої, по три місяці не виходить на роботу, оскільки постійно вживає спиртне, крім того в стані сп`яніння розбив машину роботодавця та тепер відпрацьовує завдані збитки. Також пояснила, що близько п`яти місяців не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні відносини, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, на примирення не погоджується, дійшла до стійкого переконання про необхідність розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам дітей, у зв`язку з чим позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо розірвання шлюбу, додатково пояснивши, що дійсно з листопада місяця разом з позивачем не проживає, оскільки вчиняв щодо неї домашнє насильство та відносно нього виносилися судом постанови та притягували до адміністративної відповідальності. Також визнав, що часто вживає алкогольні напої та не виходить на роботу, але не бажає розлучатися з позивачем. За п`ять місяців один раз зателефонував останній, щоб помиритися, але вона не хоче його слухати. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за таких підстав. У відповідності до ч.1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом встановлено, що шлюб сторонами було укладено 19.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 96. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини сторін припинені. Причиною розпаду шлюбу став факт втрати почуття кохання та поваги між подружжям, а також вчинення домашнього насильства, щодо позивача та у присутності дітей. Сторони на протязі п`яти місяців проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, мають окремий бюджет. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частина 1 ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, на протязі тривалого часу вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, таким чином враховуючи ці обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач дійшла до стійкого переконання про необхідність розірвання шлюбу, оскільки судом встановлено, що подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та її дітей, у зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат, суд враховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1331,20 грн

Outcome: approved