Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 28.06.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір №539125-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Позивач зазначив, що 28.06.2025 направив [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір, яку відповідач прийняв на умовах, визначених офертою. Кредитний договір підписаний електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора UA-8532, який був надісланий на номер мобільного телефону останнього. Позивач вказує, що свої зобов`язання за Договором про надання кредиту виконав та надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 36000,00 грн., шляхом перерахування їх на банківську картку останнього № [NUMBER] , яку він вказав при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Разом з тим, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором, станом на 15.02.2026 утворилась заборгованість в розмірі 122040,00 грн., що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 36000,00 грн.; суми прострочених платежів по процентах 60840 грн.; суми заборгованості по штрафам - 0,00 грн.; суми заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦКУ - 18000,00 грн.; суми прострочених платежів за комісією 7200,00 грн. З огляду на вищевикладене, позивач просить позов задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за Договором про надання кредиту №539125-КС-002 від 28.06.2025 в розмірі 122040,00 грн. та судові витрати в розмірі 2662,40 грн. Ухвалою судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. Крім того, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати суду витребовувану інформацію. 23.02.2026 АТ КБ «ПриватБанк» виконало вимоги вказаної ухвали суду та надало витребувані документи. Позивач не делегував свого представника в судове засідання, в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не надавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 28.06.2025 ТОВ «Бізнес Позика» направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір про надання кредиту №539125-КС-002, у якій було викладено усі умови, на яких пропонується укласти кредитний договір, а [PERSON] прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) укласти Договір на умовах, визначених офертою, про що свідчить підписання Акцепту електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-8532. 28.06.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено електронний Договір про надання кредиту №539125-КС-002, який 28.06.2025 підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатору UA-8532. Підписанням Договору відповідач [PERSON] підтвердив, що до укладення Договору отримав від кредитодавця інформацію та документи, надання яких передбачені ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» та ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», паспорт споживчого кредиту, а також примірник Договору і Правила, що розміщені на сайті кредитодавця. Згідно з п. 2.1 Договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 36000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика». Загальний розмір кредиту становить 36000,00 грн.; строк, на який надається кредит становить 24 тижні; стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1%, фіксована; комісія за надання кредиту становить 7200,00 грн.; строк дії договору: до 13.12.2025; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 89035,80 грн.; орієнтовна реальна річна процентна ставка: 6918,26 процентів, денна процентна ставка: 0,87 %. Згідно анкети клієнта [PERSON] , останній при зверненні до ТОВ «Бізнес Позика» з метою надання кредиту вказав номер банківської картки для перерахування коштів № [NUMBER] . АТ КБ «ПриватБанк» в листі №20.1.0.0.0/7-260306/55512-БТ від 26.02.2026 повідомило, що картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] . Як вбачається із виписки про рух коштів по банківській картці № [NUMBER] за період з 28.06.2025 по 13.12.2025, зараховано переказ коштів на карту, що належить [PERSON] , у розмірі 36000,00 грн. Як вбачається з довідки про стан заборгованості за Договором №539125-КС-002 від 28.06.2025, станом на 16.02.2026 загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 122040,00 грн., що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 36000,00 грн.; суми прострочених платежів по процентах 60840,00 грн.; суми заборгованості по штрафам - 18000,00 грн.; суми прострочених платежів за комісією 7200,00 грн.. Тобто ТОВ «Бізнес позика» виконало зі своєї сторони умови Кредитного договору, відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконував умови взятого на себе зобов`язання, не погашав кредит та не сплачував відсотки за користування кредитом. Будь-яких доказів, які б спростували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідач суду не представив. Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.1, 2 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Згідно з п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч.3, 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За змістом ч.12 ст.11 цього Закону України, електронний договір укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ст.652 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В статті 526 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 18000,00 грн. заборгованість по відсотках відповідно до ст. 625 ЦПК, суд зазначає наступне. Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 18.06.2024 №3817-IX, серед іншого, внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК та доповнено його пунктом 18 наступного змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Здійснюючи тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Верховний Суд в постанові від 12.06.2024 у справі №910/10901/23 виснував, в період існування особливих правових наслідків - протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки - звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення повернення коштів. Аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23. Отже, на період дії воєнного стану позичальники звільняються від сплати заборгованості згідно статтею 625 цього Кодексу, тому в частині стягнення заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦПК у розмірі 18000,00 грн. за Договором №539125-КС-002 від 28.06.2025 з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес Позика» слід відмовити. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 7200,00 грн. заборгованості по комісії, суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості, сума заборгованості [PERSON] за комісією становить 7200,00 грн. Однак, на думку суду, відсутні законні підстави для стягнення із відповідача заборгованості за комісією з огляду на наступне. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити, у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п.3 ч.3 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цих підстав, суд доходить висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, банк або інша фінансова установа не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на їх користь банку за дії, які не є послугою. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року та Верховний Суд від 19 серпня 2020 року у постанові по справі №641/11984/15-ц, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Згідно з статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості у розмірі 96840,00 грн. В ході розгляду справи відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він належним чином виконав грошові зобов`язання за договором №539125-КС-002 про надання кредиту від 28.06.2025. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Бізнес Позика» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, якою передбачено що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, ТОВ «Бізнес Позика» має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню. З урахуванням наведеного, встановивши факт укладення між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] договору №539125-КС-002 про надання кредиту від 28.06.2025, факт отримання відповідачем коштів за вказаним договором та їх неповернення у відповідності до умов договору у строки, визначені сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» за договором №539125-КС-002 про надання кредиту від 28.06.2025 заборгованості в розмірі 96840,00 грн., з яких: 36000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту та 60840,00 грн. заборгованість по процентах. В частині стягнення заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦПК, у розмірі 18000,00 грн. та заборгованість по комісії у розмірі 7200,00 грн. слід відмовити. Крім того, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 2112,64 грн. (96840,00 (сума, що стягується): 122040,00 (сума, заявлена до стягнення) х 2662,40 (сума сплаченого судового збору).

Outcome: partial