Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», у порядку представництва, котре здійснює адвокат Столітній М.М., сформувавши документ в системі «Електронний суд», 12.12.2026 року подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просить ухвалити рішення про стягнення на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованості за договором № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», укладеним ним 18.03.2024 року з ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ», у загальному розмірі 24 249 грн. 91 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання вищевказаної позовної заяви у розмірі 2 662 грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» при ухваленні рішення просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] .. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.03.2024 року між ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем [PERSON] укладено договір № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», котрим передбачено усі істотні його умови, а саме: розмір кредиту, строки користування кредитом, строк дії договору, відсоткові ставки за користування кредитом, загальна вартість кредиту та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Так, відповідно до предмету цього правочину між сторонами, сума кредиту становить 2 500 грн. 00 коп., строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів - кожні 30 днів. Встановлюються знижена і стандартна процентні ставки. Так, стандартна становить 2.5 % в день, а знижена - 1.5 % в день. Пунктом 1.5. договору передбачено умови нарахування та тип процентної ставки за кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного умовами договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором. Нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. Відповідно до пункту 6.5 цього договору, встановлюються штрафні санкції за неналежне виконання умов договору у формі штрафу: у розмірі 125 грн. 00 коп. на 4 день невиконання, а в подальшому по 25 грн. 00 коп. - за кожен день неналежного виконання умов кредитного договору. Договір підписано одноразовим ідентифікатором М581 і в ньому наявна маска платіжної карти. Кредитодавець ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачеві [PERSON] як позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами вказаного договору. 24.12.2024 року було укладено договір № 24122024, відповідно до якого ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступив на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», укладеним з відповідачем [PERSON] .. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 1504131 від 18.03.2024 року, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 24 249 грн. 91 коп., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2 499 грн. 99 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 15 562 грн. 42 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами після відступлення права вимоги - 4 937 грн. 50 коп.; штрафні санкції - 1 250 грн. 00 коп., - підсумовує свої вимоги позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ». Відповідач [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, - не подав, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 17.02.2026 року вважається такою, що йому була вручена ще 27.02.2026 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням № R067104274100 з довідкою відділення АТ «УКРПОШТА» про причини повернення - «адресат відсутній». Втім, відповідач [PERSON] свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навів. Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від її сторін до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Заяви та клопотання учасників справи. На виконання ухвали судді від 17.02.2026 року, листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22.02.2026 року за вих. № 20.1.0.0.0.0/7-260218/64505-БТ, котрий надійшов на адресу Сколівського районного суду Львівської області засобами поштового зв`язку 27.02.2026 року та був зареєстрований в діловодстві за вх. № 1463, надало витребувані матеріали, зокрема, ними підтверджено емітування відповідної карти на ім?я відповідача [PERSON] , як й підтверджено зарахування 2 500 грн. 00 коп. 18.03.2024 року на цю карту. Будь-яких інших заяв та/чи клопотань від учасників цієї справи, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, у тому числі й про розгляд цієї справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін), до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у позовній заяві вказаний фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, у відповідності до положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, було вжито заходів для отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи - відповідача [PERSON] .. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 17.02.2026 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання/перебування відповідача [PERSON] , який не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розглянути цю справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття у ній провадження, у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область. Інформацію про дату розгляду справи постановлено оприлюднити на офіційному веб-порталі судової влади України та на сайті Сколівського районного суду Львівської області. Витребувано докази. Інші процесуальні дії у цій справі Сколівським районним судом Львівської області не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.03.2024 року між ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем [PERSON] укладено договір № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», котрим передбачено усі істотні його умови, а саме: розмір кредиту, строки користування кредитом, строк дії договору, відсоткові ставки за користування кредитом, загальна вартість кредиту та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Так, відповідно до предмету цього правочину, сума кредиту становить 2 500 грн. 00 коп., строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів - кожні 30 днів. Встановлюються знижена і стандартна процентні ставки. Так, стандартна становить 2.5 % в день, а знижена - 1.5 % в день. Пунктом 1.5. договору передбачено умови нарахування та тип процентної ставки за кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного умовами договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором. Нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. Відповідно до пункту 6.5 цього договору, встановлюються штрафні санкції за неналежне виконання умов договору у формі штрафу: у розмірі 125 грн. 00 коп. на 4 день невиконання, а в подальшому - по 25 грн. 00 коп. за кожен день неналежного виконання умов кредитного договору. Договір підписано одноразовим ідентифікатором М581 і в ньому наявна маска платіжної карти (копії містяться у справі, а. с. 18-31). Відповідно до повідомлення ТзОВ «ПЕЙТЕК» від 15.01.2025 року за вих. № 20250115-395, 18.03.2024 року на відповідну маску платіжної карти, за умовами додаткової угоди № 3 до договору про організацію переказу грошових коштів № 06062022-1 від 06.06.2022 року, було здійснено успішний переказ коштів на суму 2 500 грн. 00 коп. (копія міститься у справі, а. с. 38-39). Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом, складеним ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ», за період з 18.03.2024 року по 24.12.2024 року, й станом на 24.12.2024 року заборгованість відповідача [PERSON] не погашена та складає 19 312 грн. 41 коп., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2 499 грн. 99 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 15 562 грн. 42 коп.; штрафні санкції - 1 250 грн. 00 коп.. При цьому, позичальником [PERSON] здійснювалось 19.04.2024 року за вказаний період погашення заборгованості на загальну суму 1 250 грн. 01 коп. (копія міститься у справі, а. с. 60). Судом встановлено й те, що 24.12.2024 року було укладено договір № 24122024, відповідно до якого ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступив на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», укладеним з відповідачем [PERSON] (копії містяться у справі, а. с. 32-36 і 40-42). Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», станом на 13.03.2025 року заборгованість відповідача [PERSON] за договором № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», укладеним ним 18.03.2024 року з ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» становить 24 249 грн. 91 коп., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2 499 грн. 99 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 15 562 грн. 42 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами після відступлення права вимоги - 4 937 грн. 50 коп.; штрафні санкції - 1 250 грн. 00 коп. (копія міститься у справі, а. с. 61-62). Листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22.02.2026 року за вих. № 20.1.0.0.0.0/7-260218/64505-БТ, надано витребувані матеріали, зокрема підтверджено емітування відповідної карти на ім?я відповідача [PERSON] , як й підтверджено зарахування 2 500 грн. 00 коп. 18.03.2024 року на цю карту (міститься у справі, а. с. 84). Відтак, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», з урахування передачі йому ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ» 24.12.2024 року права вимоги за укладеним договором надання послуги з факторингу, виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві [PERSON] кошти у кредит за договором на узгоджених між ними умовах, однак останній в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у наведеній частині, у зв`язку з чим допустив спірну заборгованість. При цьому, розмір спірної заборгованості за вищевказаним кредитним договором відповідачем [PERSON] не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано. Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення. Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення боржником грошового зобов`язання й застосування кредитором відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитними договорами, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Законами України «Про електронну комерцію», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», іншими актами цивільного законодавства. Так, згідно з положеннями ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини. Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених у ст. 11 цього Кодексу. Своєю чергою, системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Щодо укладення договору в електронній формі. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Щодо цесії (переходу права вимоги, факторингу). Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України). Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Щодо відсотків/процентів. За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частини 1-3 ст. 216 ЦК України). За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до пункту 17 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України надання грошових коштів є послугою. Згідно з статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року № 3498-ІХ (який набрав чинності 24.12.2023 року) внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою. Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1,0 %. Заразом, пунктом 17 Розділу IV Перехідних та прикінцевих положень цього закону встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Щодо неустойки і відповідальності, визначеної у ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17.03.2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної у ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України й діє станом на день розгляду цієї справи. Верховний Суд у постановах від 06.09.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 910/8349/22 та від 18.10.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 706/68/23, вже робив висновки щодо застосування цього положення ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що дія пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України розповсюджується, зокрема, на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) та на кредитний договір. Тлумачення цього пункту свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється (а) від відповідальності, визначеної у ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Приписами ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. До того ж, як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013). У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 359/12165/14-ц). Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи. Вочевидь між сторонами (з урахуванням правонаступництва позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» на підставі договору надання послуги з факторингу № 24122024, укладеного 24.12.2024 року з ТзОВ «СЛОН КРЕДИТ») було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» від 18.03.2024 року, внаслідок чого було укладено правочин, цей правочин, в силу відсутності доказів на підтвердження його нікчемності чи визнання його недійсним у встановленому порядку, створюють презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим вказаний кредитний договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та їх умов, натомість відповідач [PERSON] не виконав зобов`язань за вказаним кредитним договором, допущену заборгованість за вказаним кредитним договором ним у встановленому порядку не погашено. Водночас, умови договору № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» від 18.03.2024 року відповідачем [PERSON] у період дії в Україні воєнного стану нарахованої неустойки (штрафу, пені), в розмірі 1 250 грн. 00 коп., як міру відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань на користь позикодавця, які передбачені пунктом 6.4. цього договору, суперечать пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-IX, через що являються нікчемними, а тому, у порядку, передбаченому положеннями ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, відтак в частині вимог про стягнення неустойки позов задоволенню не підлягає. При цьому, перевіряючи наданий позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» розрахунок заборгованості в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами, суд вважає, що в ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» відсутні підстави для стягнення заборгованості за процентами в повному обсязі, оскільки така була нарахована з порушенням вимог чинного законодавства. Так, 22.11.2023 року прийнятий Закон України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року. Вказаним Законом внесено зміни та доповнення і до Закону України № 1734-VIII від 15.11.2016 року «Про споживче кредитування». Зокрема, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частинами 4 та 5, якими визначено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х100%, де: ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК -загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1.0 %. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Враховуючи, що самим Законом України від 22.11.2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24.12.2023 року, а кредитний договір укладено 18.03.2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, тому нарахування процентної ставки слід розраховувати у відповідності до чинного законодавства у розмірі 1.0 %. Таким чином, умови договору № 1504131 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» від 18.03.2024 року (пункт 1.5.) щодо встановлення фіксованої денної процентної ставки 2.5 % (стандартна) та 1.5 % (знижена) є нікчемними відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки на дату його укладення - 18.03.2024 року, максимальний допустимий розмір такої ставки, визначений ч. 5 ст. 8 Закону «Про споживче кредитування», становив лише 1.0.%. Отже, з урахуванням максимальної денної процентної ставки, що визначена у ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», розмір заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», слід вирахувати за наступною формулою з урахуванням здійснення ним платежу на погашення заборгованості у розмірі 1 250 грн. 01 коп. - 19.04.2024 року. Так, з 18.03.2024 року по 19.04.2024 року = (33 дні* 1% = 825) - 825 грн. 00 коп. відсотків за означений період. У подальшому, 1 250 грн. 01 коп. - 825 грн. = 425 грн 01 коп., які слід вирахувати з тіла кредиту, після чого тіло становитиме = 2 074 грн. 99 коп.. Після цього, відповідачем [PERSON] жодних платежів не здійснювалось, а, відтак, у межах строку кредиту за кожен день нараховувались відсотки на залишок непогашеної заборгованості. 360 - 33 = 327 днів, - це залишок днів кредитування. 2074.99*1%*327(дні) = 6785.22, це максимально допустима заборгованість за процентами за означений період, яка становитиме 6 785 грн. 22 коп.. Резюмуючи, суд висновує, що позовні вимоги, сформовані про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають до часткового задоволення. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» підлягає до стягнення заборгованість в загальній сумі 8 860 грн. 21 коп.. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отож, судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 2 662 грн. 40 коп., які підтверджується відповідною випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідача [PERSON] , пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у сумі 972 грн. 76 коп.. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» надав суду: договір № 10/12-2024 від 10.12.2024 року; заявку № 14816 на виконання доручення до договору №10/12-2024 від 10.12.2024 року; ордер; акт №14816 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг); рахунок на оплату; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (копії містяться у справі, а. с. 97-102). У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відповідачем [PERSON] не надано суду заперечення щодо витрат позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., водночас, суд, враховуючи принцип співмірності таких витрат, вважає, що витрати на правову допомогу у даній конкретній справі належить обмежити до 5 000 грн. 00 коп., які стягнути на користь зазначеного позивача з відповідача [PERSON] пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1 826 грн. 85 коп.. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: partial