Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904 від 14 квітня 2019 року в загальному розмірі 20649 грн. 92 коп. та судових витрат, з посиланням на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором. Представник позивача у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог.. Відповідач у судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Златі Н.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності з врахуванням на наданих заперечень про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно наданих заперечень, відповідач вважає не доведеною суму заборгованості, укладення договору факторингу, а також звертає увагу на пропущення позивачем строку позовної давності та вважає неспівмірними заявлені позивачем витрати на правничу допомогу. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 квітня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904. Згідно умов договору, ТОВ «Авентус Україна» надало [PERSON] грошові кошти в сумі 4400 грн. (п. 1.1. Договору), строком на 30 днів (п. 1.2. Договору), з фіксованою зниженою процентною ставкою 4,71 % (п. 1.3.1. Договору), фіксованою стандартною процентною ставкою 1,80 % (п. 1.3.2. Договору) та штрафними санкціями в розмірі 52,80 грн. за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня прострочення виконання зобов`язань за договором (п. 4.4. Договору), але не більше 2200 грн. (п. 4.5 Договору). Згідно положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, що визначено ч. 1 ст. 638 ЦК України. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (утому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Таким чином, 14 квітня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904. Отже, підписавши договір, відповідач посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання грошових коштів позичальником. Відповідач з власної ініціативи звернулась за отриманням грошових коштів (позики) до вільно обраної нею фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. ТОВ «Авентус Україна» на виконання умов договору та відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, надало грошові кошти (кредит) відповідачу у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач в свою чергу зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки. Так, ТОВ «Авентус Україна» належним чином виконало свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] . Згідно наданого представником ТОВ «Авентус Україна» розрахунку, у відповідача за період з 14 квітня 2019 року по 12 вересня 2019 року наявна заборгованість у розмірі 15778 грн. 40 коп., яка складається з тіла кредиту 4400 грн., нарахованих процентів за фіксованою стандартною процентною ставкою 1,80 % (п. 1.3.2. Договору) 9266 грн. 40 коп. та нарахованих штрафів 2112 грн., з врахуванням сплати останньою 15 травня 2019 року 2257,20 грн. процентів за користування позикою за зниженою процентною ставкою 4,71 % (п. 1.3.1. Договору). Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 12 квітня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 1, предметом якого є відступлення права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, в тому числі права грошових вимог які виникнуть в майбутньому. 12 вересня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» укладено додаткову угоду № 25 до договору факторингу № 1 від 12 квітня 2019 року, у відповідності до якої п.п. 3.1.1 та 3.1.2 Договору відносно фінансування викладено в новій редакції, а всі інші положення договору залишені без змін. З Реєстру прав вимог № 25 від 12 вересня 2019 року складеного сторонами вищевказаного договору, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відступило ТОВ «Авентус Україна» право вимоги до боржника [PERSON] за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904 від 14 квітня 2019 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Згідно п. 2.1 підпункту 5 Договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904 від 14 квітня 2019 року, товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта. В свою чергу, фактор, який викупив борг, може нараховувати відсотки, пеню та штрафи, передбачені первісним договором, але тільки в межах строку дії договору. Так, судом встановлено, що позивачем належним чином набуто право вимоги за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904 від 14 квітня 2019 року, укладеним з [PERSON] 25 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано у ТОВ «Він Фінанс» (наказ № 55-к про зміну назви). Відносно строків дії договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904 від 14 квітня 2019 року, суд зазначає наступне. Згідно п. 1.2. договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 788904 укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем від 14 квітня 2019 року, строк надання позики становить 30 днів. У випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі та у встановлений строк, Клієнт має право ініціювати продовження строку користування Позикою та зміну дати погашення Позики, шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів, заява Клієнта про продовження строку користування Позикою вважається поданою (п. 1.6. Договору). З наданого розрахунку, у відповідача з 14 квітня 2019 року по 13 травня 2019 року заборгованість за договором складає: тіло кредиту 4400 грн. та нараховані проценти за користування позикою за зниженою процентною ставкою 4,71 % (п. 1.3.1. Договору) у розмірі 2257 грн. 20 коп. 15 травня 2019 року відповідачем здійснено перерахування грошових коштів у рахунок погашення заборгованості за договором у розмірі 2257 грн. 20 коп., що свідчить про ініціацію відповідачем продовження строку користування позикою у відповідності до п. 1.6. Договору. Після вчинення Клієнтом дій згідно з пунктом 1.6. цього Договору, та у разі якщо залишок суми Позики складає не менше ніж 400 (чотириста) гривень, Товариство має право, але не обов`язок, продовжити строк користування Позикою. Новий строк користування Позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно з пунктом 1.6. цього Договору та дорівнює 30 днів. Нова дата повернення Позики відображається у Особистому кабінеті Клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти (відсотки) нараховуються за стандартною процентною ставкою (п. 1.7. Договору). Укладання договорів щодо додаткових та супутніх послуг третіх осіб не потребується (п. 1.9. Договору). Таким чином, строк користування позикою для відповідача було продовжено з 16 травня 2019 року на 30 днів, тобто по 15 червня 2019 року (включно). Станом на 16 червня 2019 року заборгованість відповідача за договором складає 6776 грн., яка складається з тіла кредиту 4400 грн. та 2376 грн. нарахованих процентів за користування позикою за фіксованою стандартною процентною ставкою 1,80 % (п. 1.3.2. Договору). Інші нарахування та сплата відповідачем платежів на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, визначених п. 1.6. Договору, для продовження строку користування позикою відсутні. Тобто, доказів на підтвердження пролонгації строку користування позикою після 16 червня 2019 року матеріали справи не містять. Слід зазначити, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними, незважаючи навіть на те, що сторони в кредитних договорах визначили, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України, поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Разом із тим, заявлена за розрахунком представника позивача заборгованість відповідачем не спростована, контр розрахунку не надано. За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягненню виниклої у відповідача заборгованості на користь позивача у розмірі 6776 грн. Разом із стягненням заборгованості за договором, представник позивача також просив стягнути з відповідача індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, які розраховані на заборгованість у розмірі 15778 грн. 40 коп. яка в свою чергу у зазначеному розмірі не доведена, а тому у суду відсутні підстави задоволення позовних вимог в цій частині. Відносно доводів сторін стосовно строку позовної давності. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 12 березня 2020 року встановлено загальнонаціональний карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, поширенню пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який Указами Президента України неодноразово продовжувався. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17 квітня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Законом України № 4434-ІХ від 14 травня 2025 року «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким виключено пункт 19 «Прикінцевих та перехідних положень» щодо призупинення строків позовної давності, набирав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 04 вересня 2025 року. Таким чином, у період з 02 квітня 2020 року по 03 вересня 2025 року строки позовної давності були зупинені, і звернення позивача з даним позовом 04 серпня 2025 року вчинено в межах строку позовної давності. Щодо відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача під час пред`явлення позову до суду було сплачено судовий збір у належному розмірі 2422,40 грн. З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору підлягає (2422,40 грн. * (6776 сума задоволених позовних вимог за договором / 20649,92 заявлена сума позовних вимог = 0,33 %)) = 799 грн. 39 коп. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи представником позивача надано: - договір надання правової допомоги № 33 від 22 березня 2024 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та АБ "Анастасії Міньковської", за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором; - додаткову угоду від 22 березня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 33 від 22 березня 2024 року; - детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних АБ «Анастасії Міньковської»; - акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), згідно з якого сторонами погоджено, що правнича допомога відносно відповідача [PERSON] становить суму 5000 грн. яка складається з: складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, підготовка додатків до позовної заяви (без подання до суду) 3500 грн.; направлення позовної заяви з додатками через підсистему «Електронний суд» 1500 грн. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру. Судом приймається, що позивачем на підставі поданих доказів було отримано правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги № 33 від 22 березня 2024 року та додаткової угоди від 22 березня 2024 року, яка пов`язана з розглядом даної справи. Однак зауважує, що надана адвокатом послуга з направлення позовної заяви з додатками через підсистему «Електронний суд» у розмірі 1500 грн., є не обґрунтованою, оскільки не підтверджується доказами понесення таких витрат, а отже, доведеним є розмір витрат на правничу допомогу відносно відповідача [PERSON] у розмірі 3500 грн. В свою чергу, представник позивача за наданими запереченнями зазначає, що фактично надані послуги адвоката зі складання позовної заяви є надмірною сумою, оскільки такі позовні заяви адвокат подавав до суду многоразово, вони є типовими та не потребують значного часу для оформлення. На теперішній час судова практика з розгляду даної категорії є поширеною. Її вивчення, аналіз обставин справи та складання процесуальних документів, за наявності звичайної професійної підготовки в галузі права, об`єктивно на вимагає витрачення значного часу та зусиль адвоката. З урахуванням викладеного, заперечення відповідача стосовно розміру витрат понесених позивачем на правову допомогу, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу з розгляду даної справи складають 2000 грн. та з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 660 грн. (2000 * 0,33 % = 660). Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: partial