Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва, в якому просить зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Солом`янського району міста Києва Головного територіального управління юстиції від 12 липня 2007 року. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, що складається із однокімнатної квартири [ADDRESS] . 30 грудня 2022 року вона звернулася до приватного нотаріуса із відповідною заявою, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що на спадкове майно, а саме на вказану вище квартиру накладено арешт. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна їй стало відомо, що арешт накладено на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Солом`янського району міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва від 12 липня 2007 року. Позивач зазначає, що вона зверталася до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про зняття арешту з квартири [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю боржника, однак отримала відмову, оскільки вона не є стороною виконавчого провадження. Крім того, повідомлено, що перевіркою відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень (далі - АСВІ), встановлено, що станом на 14 березня 2023 року в ВДВС відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] та також у спеціальному розділі АСВП відсутні відомості щодо перебування виконавчих проваджень відносно боржника у минулі періоди, оскільки повне внесення відомостей до Єдиного реєстру виконавчих проваджень почалось здійснюватися у 2007 році. Також у відповіді ДВС було зазначено, що оскільки журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцям, та завершені до 2014 року виконавчі провадження знищені за закінченням строку зберігання, не виявляється можливим встановити інформацію стосовно характеру заборгованості, а також винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження». Позивач вважає, що ВДВС Солом?янського районного управління юстиції у м. Києві своєю бездіяльністю щодо скасування постанови про арешт майна боржника та звільнення майна з-під арешту, спадкоємцем якого вона є, перешкоджає реалізації її прав та інтересів, як спадкоємця. Враховуючи вищевикладене та неможливість скасувати арешт у позасудовому порядку, з метою захисту порушеного права позивач звернулася до суду з указаним позовом та просила його задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 жовтня 2023 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М. 27 жовтня 2023 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 березня 2026 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками. Відповідачі у встановлений судом строк не скористалися своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29 вересня 1995 року. Відповідно до свідоцтва про смерть від 27 грудня 2022 року [PERSON] помер [INFO] . Позивач є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії [NUMBER] від 11 січня 1971 року та свідоцтвом про шлюб від 19 травня 2004 року. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 липня 2023 року на 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі постанови Солом`янського РУЮ м. Києва від 12 липня 2007 року накладено обтяження у виді арешту (реєстраційний номер обтяження № 5352605). Власником квартири зазначено [PERSON] . Відповідно до постанови від 12 липня 2007 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2431, виданого 29 жовтня 2001 року Жовтневим місцевим судом міста Києва, про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 1396, 06 грн на користь КП УЖГ, було накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме - частину квартири [ADDRESS] . Заборонено здійснювати відчуження вказаного нерухомого майна. Разом з тим, згідно з довідки від 19 липня 2023 року №38-2638/03 виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» вбачається, що заборгованість за утримання будинків, споруд та прибудинкової території, відповідно до виконавчого листа №2-2431 від 29 жовтня 2001 року за адресою: [ADDRESS] сплачена в повному обсязі. Крім того, згідно з відповіддю Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14 березня 2023 року № 38129, перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі документи про стягнення з [PERSON] на виконанні у Відділі не перебувають. Виконавчі провадження, згідно яких внесено запис про арешт до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебували у 2007 році. Надати більш детальну інформацію не має можливості, оскільки виконавче провадження знищено. Чинним законодавством не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які відсутні в Автоматизованій системі виконавчого провадження та є знищеними. Отже, виходячи з вищевикладеного, Відділ не має правових підстав для зняття арешту. Роз`яснено право на звернення до суду з позовом про зняття арешту. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилається на те, що накладений арешт на вищевказане майно порушує її право як спадкоємця отримати спадщину, яка залишилася після смерті батька [PERSON] , та відповдно власника на реалізацію права власності у повному обсязі, а також на те, що заборгованість перед КП УЖГ повністю погашена, а тому перебування майна під арештом за відсутності на те правових підстав, порушує її права та інтереси. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом установлено, що квартира щодо якої ставиться питання про зняття арешту на праві власності належить померлому [INFO] [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] . Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Зазначений правовий висновок Верховного суду визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року № 813/1341/15. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24 травня 2021 року по справі №712/12136/18. Таким чином у випадку наявності арешту на майно боржника, яке не було знято під час закінчення виконавчого провадження у виконавчої служби відсутнє право на скасування відповідної постанови, а у випадку якщо не встановлено порушення порядку накладення арешту у керівника відповідного відділу виконавчої служби також відсутнє відповідне право. Єдиною можливістю, визначеної законодавцем, щодо зняття арешту є відповідне рішення суду, на підставі якого арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня. В той же час судом установлено, що за виконавчим листом № 2-2431, виданим 29 жовтня 2001 року, при примусовому виконанні якого було накладено арешт на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , заборгованість сплачена у повному обсязі. Отже, підстави для продовження застосування вказаного виду обтяження відсутні, тому наявність арешту квартири перешкоджає позивачу в реалізації нею права власності на належну їй нерухомість у повному обсязі та на власний розсуд. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростував. Крім того судом установлено, що постановою ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 12 липня 2007 року накладено арешт лише на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 липня 2023 року. Враховуючи наявність накладеного арешту на 1/2 частину нерухомого майна, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Водночас, що стосується вимог до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), то суд зазначає, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої палати Верховного суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18).

Outcome: partial