Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.10.2021 року між [PERSON] та ТОВ «КОШЕЛЬОК» було укладено договір № 2609521745-490612 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. На виконання зазначених вимог позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 2258, для підписання кредитного договору № 2609521745-490612 від 12.10.2021 року шляхом направлення позичальнику на номер телефону [NUMBER] (вказаний позичальником під час реєстрації в особистому кабінеті) електронного СМС-повідомлення. Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «КОШЕЛЬОК» взяло на себе зобов`язання надати [PERSON] кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту становить 5000,00 грн (п. 1.1 договору, р. 3 паспорта кредиту); початковий строк кредитування становив 20 дні (п. 2.1 договору, р. 3, р. 4 паспорта кредиту, п. 1 графіка розрахунків); дисконтна відсоткова ставка за початковий строк кредитування (лояльний період) становила 2,5 % на добу (п. 3.6, п. 3.7 договору, р. 4 паспорта кредиту, п. 1, п. 2 графіка розрахунків); базова процентна ставка за продовжений строк користування кредитом визначена у розмірі 2,2 % на добу (п. 3.5-3.8 договору, р. 4 паспорта кредиту, п. 4 графіка розрахунків). Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит відповідно до умов укладеного договору та перерахувавши грошові кошти на банківську картку № [NUMBER] , вказану позичальником в особистому кабінеті як рахунок для отримання кредитних коштів. На підтвердження факту видачі кредиту кредитодавець додав до позовної заяви копії платіжного доручення та довідки-повідомлення про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи. Позичальник підтвердив виникнення своїх зобов`язань, отримавши кредитні кошти, та не скористався правом відмовитися від договору протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору без пояснення причин (розділ 7 паспорта кредиту). Відповідно до п. 3.6 та п. 3.7 кредитного договору факт користування позичальником сумою кредиту після закінчення початкового періоду користування є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що призвело до подовження строку користування кредитом на умовах п. 3.7 та п. 3.8 договору. Строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 01.11.2021 року по 29.01.2022 року, за базовою процентною ставкою 2,2 % на добу. На момент подання позову у позичальника виникла заборгованість за кредитом та відсотками у розмірі 17 400 грн 00 коп., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту - 5000,00 грн; заборгованості за відсотками за користування позикою - 12400,00 грн. З урахуванням викладеного загальна сума боргу, що підлягає стягненню за договором № 2609521745-490612 від 12.10.2021 року станом на дату подання позову, становить 17 400 грн 00 коп. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено справу до розгляду по суті, визначено сторонам строки для подання заяв по суті справи, а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано від АТ «УКРГАЗБАНК» інформацію, що містить банківську таємницю. На виконання вказаної ухвали на адресу суду 19.01.2026 року надійшов лист від АТ «УКРГАЗБАНК», згідно якого Судом встановлено, що відповідно до інформації, наданої АБ «УКРГАЗБАНК», в автоматизованій банківській системі Банку відсутні будь-які відомості про клієнта на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Крім того, банківська картка № [NUMBER] в АБ «УКРГАЗБАНК» не випускалася, що виключає можливість її належності відповідачу та використання як платіжного інструменту, емітованого цим банком. Одночасно з цим встановлено, що платіжні картки з BIN 5354 (Visa) емітувалися іншим банком - «Sportbank», а не АБ «УКРГАЗБАНК». На виконання ухвали суду від 23.02.2026 sportbank (АТ «ТАСКОМБАНК») повідомив суд, що фізична особа [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) є клієнтом АТ «ТАСКОМБАНК», картка, номер якої [NUMBER] , не емітована (не випущена в обіг) АТ «ТАСКОМБАНК». БІН 535466 - ідентифікатор, в якому зашифрована інформація про банк, не належить АТ «ТАСКОМБАНК». Таким чином, надана банком інформація спростовує доводи позивача щодо перерахування кредитних коштів на платіжну картку, яка нібито належить відповідачу, та підтверджує відсутність доказів видачі платіжної картки і відкриття рахунку на ім`я відповідача саме в АБ «УКРГАЗБАНК» та в АТ «ТАСКОМБАНК».. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто за її відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Оскільки у матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд відповідно до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення. У зв`язку з тим, що розгляд даної справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд виходить з такого. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу. Суд не зобов`язаний збирати докази замість сторін і не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої вимоги твердженням про укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі та перерахування кредитних коштів на банківську картку, яку він вважає такою, що належить відповідачу. Разом з тим, відповідно до статей 1046, 1049 ЦК України, зобов`язання з повернення позики (кредиту) виникає лише за умови фактичного передання грошових коштів позичальнику. Сам факт укладення договору або наявність його тексту не є достатнім для виникнення обов`язку з повернення коштів без доведеності їх реального отримання конкретною особою. Судом установлено, що на виконання ухвали суду було витребувано інформацію від АТ «УКРГАЗБАНК» від АТ «ТАСКОМБАНК». З отриманих відповідей вбачається, що: в автоматизованій банківській системі Банку відсутні будь-які відомості про клієнта на ім`я [PERSON] ; банківська картка № [NUMBER] АТ «УКРГАЗБАНК» не випускалася; платіжні картки з відповідним BIN емітувалися іншою банківською установою, а не АБ «УКРГАЗБАНК». [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) є клієнтом АТ «ТАСКОМБАНК», картка, номер якої [NUMBER] , не емітована (не випущена в обіг) АТ «ТАСКОМБАНК». БІН 535466 - ідентифікатор, в якому зашифрована інформація про банк, не належить АТ «ТАСКОМБАНК». Таким чином, офіційна інформація банку-емітента спростовує твердження позивача щодо перерахування кредитних коштів на платіжну картку, відкриту та видану відповідачу саме в АТ «УКРГАЗБАНК» та в АТ «ТАСКОМБАНК», і виключає можливість ототожнення відповідача з власником зазначеного платіжного інструменту. Суд звертає увагу, що відповідно до статей 76-78 ЦПК України, доказами є лише ті відомості, які підтверджують обставини справи та відповідають вимогам належності і допустимості. Подані позивачем копії платіжних доручень, довідки фінансово-розрахункових установ та розрахунок заборгованості є внутрішніми документами позивача і не підтверджують факту отримання відповідачем кредитних коштів за відсутності доказів належності платіжної картки та рахунку саме відповідачу. Відсутність доказів відкриття банківського рахунку на ім`я відповідача, видачі їй платіжної картки та зарахування на такий рахунок кредитних коштів свідчить про те, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, що прямо суперечить положенням статті 89 ЦПК України, яка забороняє суду ухвалювати рішення на підставі недоведених обставин. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами: факту отримання відповідачем кредитних коштів; існування між сторонами кредитних правовідносин; наявності правових підстав для стягнення заявленої суми заборгованості. Такий підхід відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про стягнення заборгованості за кредитними договорами саме кредитодавець зобов`язаний довести не лише факт укладення договору, але й факт фактичного надання грошових коштів конкретній особі. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 суд зазначив, що для виникнення зобов`язання з повернення кредиту вирішальним є факт передання грошових коштів позичальнику, а сам по собі кредитний договір без доказів отримання коштів не підтверджує наявність боргу. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 522/1016/17, у якій наголошено, що банківські документи повинні підтверджувати зарахування коштів саме на рахунок відповідача, а відсутність доказів належності рахунку позичальнику свідчить про недоведеність позовних вимог. Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 761/38955/19 зроблено висновок, що внутрішні документи кредитодавця, розрахунки заборгованості та довідки фінансових установ не можуть вважатися достатніми доказами отримання кредиту, якщо не підтверджено відкриття рахунку та рух коштів по ньому на користь конкретної особи. Отже, відсутність належних банківських доказів, які б беззаперечно підтверджували отримання відповідачем кредитних коштів, є самостійною та достатньою підставою для висновку про недоведеність позовних вимог. Усі сумніви щодо доведеності обставин, які є підставою для позову, відповідно до принципів змагальності сторін, розподілу обов`язку доказування (статті 12, 13, 81 ЦПК України) та наведеної практики Верховного Суду, тлумачаться на користь відповідача, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed