Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10 вересня 2010 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 655. Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2019 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу була народжена спільна дитина - малолітня [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишалася проживати разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з війною позивачка разом з донькою в 2022 році вимушено виїхала на тимчасове місце проживання за кордон в Іспанію, де отримала тимчасовий захист для переміщених осіб і проживає/перебуває на теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Позивачка також уточнила позовні вимоги шляхом викладення прохальної частини в такій редакції: визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Від стягнення на користь позивача судового збору позивачка відмовилася. Відповідач [PERSON] до початку підготовчого судового засідання надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа - Служба у справах дітей Павлоградської міської ради - надала заяву, в якій повідомила, що дитина [PERSON] , [INFO] , відповідно до позовної заяви, проживає в країні Іспанія. Дитина на обліку в службі у справах дітей Павлоградської міської ради не перебуває. В місті Павлограді не проживає. Сім`я до служби у справах дітей не зверталась. Орган опіки та піклування не уповноважений представляти інтереси дітей, які не проживають та не зареєстровані в тій адміністративно-територіальній одиниці. Просить розглянути справу без участі служби, при прийнятті рішення захистити права та інтереси дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 10 вересня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2019 року. Під час шлюбу народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з матір`ю. У 2022 році у зв`язку з воєнними діями позивачка разом з дитиною вимушено виїхала до Іспанії, де дитина постійно проживає разом з матір`ю на умовах тимчасового захисту. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Як передбачено частинами 1, 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною другою статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Суд враховує, що дитина досягла 14-річного віку, фактично з 2022 року проживає разом з матір`ю за кордоном, батько повністю визнав позов і не заперечує проти такого проживання. Проживання дитини з матір`ю в умовах тимчасового захисту відповідає її найкращим інтересам (стаття 3 СК України, стаття 3 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Оскільки Сімейний кодекс України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то зміст цього поняття можна визначити через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини. Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини тощо. З аналізу практики Європейського суду з прав людини слідує, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначив, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Отже, під час розгляду справи щодо місця проживання дитини, суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, її віку, враховуючи при цьому, що на цьому етапі розвитку дитини визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю не порушить її прав, а навпаки сприятиме забезпеченню її інтересів, адже дитина фактично проживає з матір`ю з 2022 року, батько не заперечує, умови для проживання за кордоном забезпечені в межах тимчасового захисту. Суд враховує, що батько дитини не заявляв зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання дитини з ним, а у визнанні позову підтвердив згоду на проживання дитини з матір`ю. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає з матір`ю, що не заперечувалося відповідачем (батьком дитини) у визнанні позову, а відтак визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] саме з матір`ю, позивачкою по справі, відповідатиме інтересам дитини і сприятиме гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини. Разом з тим, суд роз`яснює сторонам, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено, як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved