Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

03 лютого 2025 року [PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, поданим представником позивача - адвокатом Лимарем А.В. до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, третя особа - [PERSON] , Перша Хмельницька державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить визнати за позивачем право власності на: - частину квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; - частину квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову позивачі посилалися на те, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , а [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після їх смерті залишилась спадщина у вигляді частки приватизованої квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності померлим [PERSON] , [PERSON] , а також позивачу [PERSON] та доньці позивачки - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 28 грудня 1996 року сектором приватизації житла міськвиконкому Сєвєродонецької міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 23 грудня 1996 року за № 2433. 18 березня 1997 року Сєвєродонецьким МБТІ на підставі вищезазначеного свідоцтва зареєструвало право власності на квартиру за [ADDRESS] . Заповіту [PERSON] та [PERSON] не складали, але позивач фактично прийняла спадщину, оскільки проживала з померлими до дня їх смерті. Окрім неї спадкоємців більше немає. Позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва на спадщину, однак їй було відмовлено на підставі того, що неможливо визначити повний перелік осіб, які прийняли або відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , неможливо підтвердити реєстрацію права власності на вказану квартиру в зв`язку з тим, що органи державної влади України на окупованій території не здійснюють свої повноваження, що стало підставою для звернення до суду. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року у цивільній справі відкрито провадження та призначено справу в підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року у цивільній справі витребувані докази. 21 травня 2025 року до суду надійшли витребувані докази у справі. Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року у цивільній справі витребувані докази. 25 грудня 2025 року до суду надійшли витребувані докази у справі. 23 червня 2025 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з`явилась, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що згідно з копією паспорту [PERSON] , [INFO] , згідно домової книги, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки № 6825-5000513681 від 27 березня 2022 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . 28 грудня 1996 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримано Свідоцтво № 2448 про право власності на житло виданого сектором приватизації житла міськвиконкому Сєвєродонецької міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 23 грудня 1996 року за № 2433, у відповідності до якого набули у приватну, спільну сумісну власність житлову квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 62,4 м.кв. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , вона народилась [INFO] , її батьками вказані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з такого. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи відсутність договору про поділ часток, обставин, які-б вказували на наявність підстав для зміни розміру часток, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що розмір часток майна співвласників у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] рівний, по 1/4 частині за кожним співвласником: [PERSON] , померлим [INFO] , [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи позов в частині визнання за [PERSON] права власності по частини житлової квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , померлої [INFO] , суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачають, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з відповіді Сіверськодонецької державної нотаріальної контори, матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] не були переміщенні та залишились на тимчасово окупованій території. Також, згідно інформаційної довідки, вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] не заводилась. Ст.1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч.2 ст.1274 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом з тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно. Згідно з положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином в судовому засіданні встановлено що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності співвласникам: [PERSON] , померлому [INFO] , [PERSON] , померлій [INFO] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині за кожним, право власності на який у встановленому законом порядку було зареєстроване. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина в тому числі і на частки вищевказаної квартири. Спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину, вступив у володіння та управління спадковим майном є позивач. А тому позовні вимоги позивача про визнання права власності по 1/4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлій [INFO] - підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved