Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

26.06.2025 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області, Березівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] про усиновлення. Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 26.06.2025 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римар І.А. Суд також вважає зазначити, що у зв`язку з надмірним навантаженням справами, яке виходить за межі фізичної можливості розгляду кожної справи у розумні строки, оскільки у Березівському районному суді Одеської області наразі працює 2 (два) судді (за штатом 4 (чотири)), та які є водночас слідчими суддями на території колишнього Миколаївського, частини Лиманського та Березівського районів, постійним відключенням електроенергії та повітряними тривогами на території Одеської області, тому суд позбавлений можливості проводити розгляд справи в розумні строки визначені ЦПК України. Ухвалою суду від 01.07.2025 року відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження. Ухвалою суду від 19.08.2025 року замінено заінтересовану особу по справі службу у справах дітей Березівської міської ради Одеської області на Орган опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області. У своїй заяві заявник зазначив, що більше шести років проживає однією сім`єю з [PERSON] , та у червні 2024 року зареєстрували з останньою шлюб. У дружини [PERSON] є неповнолітній син від попередніх відносин [PERSON] , [INFO] , відомості про батька якого записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України), тобто зі слів матері. У заявника та [PERSON] є двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з дружиною та дітьми проживають за однією адресою. Житлово-побутові умови за місцем проживання задовільні, в квартирі чисто та прибрано, продукти харчування в достатній кількості, мати перебуває у відпустці по догляду за дитиною, батько проходить військову службу. [PERSON] завжди піклується про дітей, ставиться до сина своєї дружини, як до своїх дітей. Багато років заявник виховує [PERSON] як рідного сина, дитина вважає його батьком, між ними склалися теплі стосунки, тому усиновлення [PERSON] хлопчика відповідатиме інтересам дитини. Після усиновлення заявник має намір продовжувати піклуватись про дитину, про його стан здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток, створити належні умови для розвитку. На підставі викладеного [PERSON] звернувся з заявою про усиновлення до суду. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 04.05.2026 року. В судовому засіданні 24.03.2026 року заявник подану заяву про усиновлення підтримав та просив задовольнити її. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні 24.03.2026 року вказала, що заявлені вимоги визнає та не заперечує проти задоволення заяви. Представник заінтересованої особи органу опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації у судовому засіданні 24.03.2026 року проти задоволення заяви про усиновлення не заперечувала. Представник заінтересованої особи Березівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання 24.03.2026 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. 293 ЦПК України, суди розглядають в порядку окремого провадження справи про усиновлення. Згідно із ст. 313 ЦПК України, суд розглядає справу про усиновлення дитини за обов`язковою участю заявника, органу опіки та піклування або уповноваженого органу виконавчої влади, а також дитини, якщо вона за віком і станом здоров`я усвідомлює факт усиновлення, з викликом заінтересованих та інших осіб, яких суд визнає за потрібне допитати. Для забезпечення таємниці усиновлення у випадках, встановлених Сімейним кодексом України, суд розглядає справу в закритому судовому засіданні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтею 20 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема усиновлення. Частиною першою статті 21 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно зі статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року (далі - Конвенція про усиновлення дітей), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами. Усиновлення є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя (стаття 207 СК України). Статтею 218 СК України передбачено, що для усиновлення дитини потрібна її згода. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку із віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Судом встановлено, що 07.06.2024 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Березівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) серії [NUMBER] (а.с.17). Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] підтверджується, що матір`ю дитини [PERSON] є [PERSON] (а.с.22). Згідно актового запису про народження №27 від 29.01.2019 року та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька від 29.01.2019 року, відомості про батька дитини [PERSON] внесено відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України, за заявою матері (а.с.31,60). Відповідно до заяви, посвідченої 24.12.2024 року приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Трибой В.В. надала згоду на усиновлення дитини [PERSON] , [INFO] її чоловіком [PERSON] (а.с.21). Висновком органу опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області від 14.01.2025 рокуза №01/14-25/25/267 підтверджується, що орган опіки та піклуваннявважає усиновлення дитини [PERSON] , [INFO] [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с.34-36). [PERSON] є солдатом та перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України та отримує доходи, про що свідчить довідка про доходи (а.с.15). Згідно висновку про стан здоров`я, виданим КНП «Березівська центральна міська лікарня» Березівської міської ради Одеської області від 03.11.2024 року, вбачається, що стан здоров`я [PERSON] є задовільний (а.с.13). Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" [PERSON] станом на 25.11.2024 року є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості та про розшук - відсутні (а.с.14). В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Обов`язок держави забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, узгоджується з позиціями, викладеними у визнаних в Україні міжнародно-правових актах, зокрема, у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (пункт 3 статті 10), Конвенції про права дитини 1989 року (стаття 3). Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 3 лютого 2009 року № 3-рп/2009 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення частини другої статті 211 Сімейного кодексу України (справа про різницю у віці між усиновлювачем та дитиною), згідно з положеннями Принципу 2 Декларації прав дитини 1959 року при прийнятті з цією метою законів пріоритетним має бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Європейський суд з прав людини також надає особливого значення при вирішенні справ про усиновлення принципу пріоритету інтересів дитини (Рішення у справі «Піні і Бертані та Манера і Атрипальді проти Румунії» від 22 червня 2004 року). Відповідно до статті 20 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема, усиновлення. 15 лютого 2011 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянутої)». Вказана Конвенція підписана 27.11.2008 року та запроваджує сучасні правові стандарти у сфері усиновлення з метою максимального врахуванням найвищих інтересів дитини. Відповідно до статті 4 Європейської Конвенції про усиновлення дітей (переглянутої), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами. Частиною п`ятою статті 24 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що усиновлення допускається виключно в інтересах дитини відповідно до закону. Відповідно до статті 207 СК України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Таким чином, суд звертає увагу на те, що основною і визначальною засадою усиновлення дитини є забезпечення її найвищих інтересів. Під інтересами дитини суд розуміє необхідність створення для неї сприятливих умов (як матеріального, так і морального характеру) для виховання і всебічного розвитку (у фізичному, психічному, духовному та іншому відношенні), максимально наближених, якщо це можливо, до обстановки, звичної для дитини. Згідно з частиною 1 статті 208 СК України, усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу). Усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років (частини 1-2 статті 211 СК України). У статті 213 СК України наведений перелік осіб, які мають переважне перед іншими право на усиновлення дитини. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 213 СК України передбачено, що за наявності кількох осіб, які виявили бажання усиновити одну і ту ж дитину, переважне право на її усиновлення має громадянин України, зокрема, який є чоловіком матері, дружиною батька дитини, яка усиновлюється. Відповідно до приписів статті 217 СК України, усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Отже, за змістом ст. 217 СК України у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода. При цьому необхідно враховувати, що до набрання рішенням суду про усиновлення законної сили кожен із батьків може відкликати свою згоду незалежно від мотивів. Статтею 218 СК України визначено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками. Усиновлення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша статті 207 СК України) і вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення (стаття 225 СК України). Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої статті 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити. Правові наслідки усиновлення визначені статтею 232 СК України. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України, усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Відповідно до статті 233 СК України на підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін. Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється. Отже, в контексті положень законодавства про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання, у звичайних побутових обставинах. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз`яснено, що вирішуючи заяву про усиновлення по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона є необхідною); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин першої - третьої статті 218 СК України щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 р. у справі № 759/9639/18 (провадження № 61-1599св22). Як зазначено у висновку Верховного суду, зробленому у постанові від 23.12.2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи. Згідно із статтею 20 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема усиновлення. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Виходячи із наведеного, розглядаючи заяву про усиновлення, суд повинен встановити чи відповідає усиновлення інтересам дитини і якими мотивами керуються усиновитель. При цьому суд зазначає, що права та інтереси дитини є завжди пріоритетними порівняно з правами та інтересами усиновлювача. На думку суду, мотиви усиновлення не повинні бути корисливими, переслідувати будь-які інші цілі ніж ті, що пов`язані із бажанням прихистити дитину, дати їй сім`ю, сімейний затишок, можливість отримати добре виховання, навчання та утримання від усиновлювача. Судом встановлено, що заявник, має двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать свідоцтва про народження (а.с.24-25). У судовому засіданні заявник повідомив суду, що метою усиновлення, в тому числі є переведення його, як військовослужбовця, з бойової частини в тилову частину. При цьому, під час судового засідання представник органу опіки та піклування вказала, що заявник лише під час судового засідання вказав мету усиновлення, щодо переходу з військової служби. Заінтересована особа [PERSON] вказала, що хоче, щоб чоловік був біля неї та не загинув на війні, та допомагав їй з дітьми. Таким чином, суд звертає увагу, що усиновлення дитини провадиться не у найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, а саме для можливого переведення з військової частини або можливого звільнення. Більш того, під час судового засідання заявник вказав, що має проблеми зі здоров`ям, а саме: у нього проблеми зі спиною та віднімає ногу, також проблеми з шлунком. Всупереч цьому, до матеріалів справи долучений висновок про здоровий стан заявника. За положеннями ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять базову військову службу, звільняються із служби на підставах, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Згідно із ч. 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставах, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що метою усиновлення є отримання можливого переведення з бойової частини до тилової або відстрочки від проходження військової служби у Збройних Силах України. Вищевикладене у своїй сукупності викликає обґрунтовані сумніви щодо добросовісності усиновлення. Суд вважає, що такими діями заявник може намагатися створити для себе інші правові наслідки та умови, що пов`язані із усиновленням. Усиновлення повинно мати на меті створення умов для повноцінного розвитку і виховання дитини, забезпечення найкращих інтересів дитини, а не створення передумов для виникнення інших прав у заявника або звільнення від мобілізації заявника на період воєнного стану. Тобто, сам по собі інститут усиновлення не повинен бути формальним, не може бути підставою лише для реалізації інтересів заявника. Суд вважає, що передбачене законом право на звільнення з військової служби перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із обставинами усиновлення. Це певним чином характеризує усиновителя і ставить під сумнів безкорисливість мотивів усиновлення. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що фактично бажання усиновлення неповнолітньої дитини під час воєнного стану заявником, який є військовослужбовцем та який вже має двох малолітніх дітей, може бути пов`язане із його бажанням отримати право на звільнення з військової служби, подальшу відстрочку від мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також з отриманням можливості виїхати за межі України. Такі обставини в свою чергу свідчать про те, що в даному конкретному випадку інтереси заявника превалюють над інтересами малолітньої дитини, а інтереси дитини є другорядними. При цьому, суду не наведено переконливих мотивів, що спонукає заявника на усиновлення дитини, лише узагальнено вказано про наявність між ним та дитиною теплих взаємин, бажання проживати разом як родини на законодавчому рівні. Як зазначалась вище та не заперечується заявником та заінтересованою особою [PERSON] , вони і так більше шести років проживають, як родина. Судом не встановлено, що під час сумісного проживання між заявником та дитиною виникли настільки близькі духовні зв`язки, що свідчать про наявність між ними взаємин як між батьком та сином. Згідно з частинами 1, 2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей від 27.11.2008 (ратифікованої Україною 15.02.2011), компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних. Установлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим, та inter alia, таких питань: a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину; b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину; c) причини, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення; d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою; e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану; f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини. Положення цієї статті не впливають на повноваження чи обов`язок компетентного органу отримувати будь-яку інформацію або докази, незалежно від того, чи охоплюються вони обсягом такого встановлення обставин, і які він розглядає як такі, що можуть бути використані (ч. 4 ст. 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей). Компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини (ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей). Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність усиновлення дитини заявником, з огляду на те, що він недостатньо об`єктивний та обґрунтований. На думку суду особистість заявника, як кандидата в усиновителі була досліджена поверхнево із зазначенням лише формальних критеріїв, які висуваються законом для майбутнього усиновителя, матеріальне становище заявника та дослідженням побутових умов проживання, проте не перевірено дійсні обставини усиновлення, справжню мету та мотиви, на підставі яких заявник, бажає усиновити [PERSON] , що є головним у забезпеченні найкращих інтересів дитини. А відтак, в ході судового розгляду, не встановлено обставин, що між дитиною і заявником склалися настільки близькі відносини, які притаманні загальноприйнятим в суспільстві відносинам між батьками та дітьми, не виявлено переконливих мотивів, які спонукають заявника на усиновлення дитини, окрім вказівки на їх теплі стосунки і бажання проживати як родина. Станом на сьогоднішній день саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про надання висновку про доцільність усиновлення, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому напрямку та належним чином мотивувати свій висновок про доцільність усиновлення. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що на розгляді судді Римар І.А. перебував адміністративний протокол по справі №494/2396/25 відносно матері дитини [PERSON] , згідно якого заінтересована особа [PERSON] не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки, у квартирі ( яку зазначено як мешкання подружжя, а саме: [ADDRESS] ) - брудно, антисанітарія, відсутня електроенергія, опалення, немає продуктів харчування та приготовленої їжі, діти не доглянуті, брудні, не відвідують навчальний заклад, що суперечить наданим представником заінтересованої особи Органу опіки та піклування Березівської районної державної адміністрації Одеської області акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] , у якому зазначено про задовільні умови. Суд дійшов висновку про те, що фактично бажання усиновлення неповнолітньої дитини під час воєнного стану заявником-військовослужбовцем, який вже має двох малолітніх дітей, може бути пов`язане із його бажанням отримати право на звільнення з військової служби, подальшу відстрочку від мобілізації. Тобто, в даному конкретному випадку інтереси заявника превалюють над інтересами малолітньої дитини, а інтереси дитини є другорядними, а тому суд не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини, а відтак відмовляє у задоволенні заяви. Відповідно до ч. 4 ст. 314 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок заявника.

Outcome: dismissed