Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначено, що 02 лютого 2024 року він з відповідачем уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4295251 через застосунок «ДІЯ». Того ж дня було подано заяву № 2134797092 з приводу перереєстрації даного транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI 2004 року випуску, білого кольору, VIN [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 16 лютого 2024 року поштовим зв`язком [PERSON] надійшло свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та номерний знак [NUMBER] та став титульним власником транспортного засобу. Відповідач не виконав умови договору, а саме фактично не віддав транспортний засіб посилаючись на те, що вона надала його знайомому для перевезення пасажирів та вантажу і не знає коли його повернуть. Просить суд витребувати у [PERSON] та передати належний йому на праві власності транспортний засіб в належному технічно-справному стані та ключ замка запалення до вищевказаного транспортного засобу. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, надіслали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність. Просять ухвалити судове рішення на підставі оцінки доказів, наданих позивачем та враховуючи об`єктивні обставини справи. Просять взяти до уваги, що придбаний позивачем транспортний засіб не був йому переданий через те, що він знаходиться у користуванні іншої особи. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 3 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначені положення закріплені також і ст. 41 Конституції України. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти та користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним , що повністю відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", в якій закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які волею, незалежно від волі інших осіб. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України. Згідно із ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку, заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Суд зазначає, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо придбання та належності йому на праві приватної власності транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI 2004 року випуску, білого кольору, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4295251 через застосунок «ДІЯ» від 02 лютого 2024 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. У пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У пункті 23 вказаної постанови зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Також, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2025 року у справі № 727/348/23 вказано, що предметом доказування у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння є: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння власника (титульного володільця), наявність майна в натурі у особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, і відсутність у такої особи правових підстав для володіння майном. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Згідно досліджених матеріалів справи, факт перебування спірного автомобіля у відповідача не підтверджений. Навпаки, відповідач та його представник у заяві зазначили, що транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI 2004 року випуску, білого кольору, VIN [NUMBER] добровільно, разом з технічним паспортом передано у правомірне володіння іншій особі, без узгодження з позивачем, не зазначивши дату передачі у володіння іншій особі транспотрного засобу. Таким чином, на час винесення рішення, спірний транспортний засіб перебуває у належному володінні іншої особи, яка добросовісно володіє транспортним засобом з дозволу відповідача по справі. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 51 ЦПК України, передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. У самій позовній заяві позивач вказував, що йому було повідомлено про те, що придбаний ним транспортний засіб знаходиться у користуванні іншої особи. Вказаний факт підтверджується і поясненнями відповідача та його представника. До суду не надходило від позивача клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача або заміну первісного відповідача належним відповідачем. Тому застосування вимог ст. 51 ЦПК України судом унеможливилось. По суті, за характером та змістом вказані спірні правовідносини є віндикацією, оскільки цивільно-правовий механізм захисту права власності, полягає у витребуванні власником свого майна з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини й майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Отже, даний позов пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно, але право власності за власником зберігається, тому що в нього є право приналежності, що може бути підтверджено правовстановлюючими документами. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Важливою умовою віндикаційного позову є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що транспортний засіб фактично перебуває у володінні третьої особи, яка не є відповідачем у справі, суд приходить до висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Віндикаційний позов може бути задоволений лише до особи, яка на момент розв`язання спору фактично володіє майном. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту (віндикація) не відповідає вимогам закону. Належним способом захисту прав позивача у даному випадку є звернення до правоохоронних органів щодо вчинення дій, що містять ознаки кримінального правопорушення, або до суду з позовом до фактичного володільця транспортного засобу, або ж з позовом про повернення коштів, сплачених за придбаний транспортний засіб, яким він фактично не міг володіти, користуватися і розпоряджатися. Підсумовуючи, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позову про витребування майна з незаконного чужого володіння. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.9 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed