Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернувся до суду позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит № 6809462 від 26.01.2023 року. Свої вимоги мотивує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] 26.01.2023 р. було укладено договір про споживчий кредит №6809462, згідно якого ТОВ «Мілоан» надав їй споживчий кредит, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. 29.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 97-МЛ, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 6809462 від 26.01.2023 року. Таким чином, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. При цьому відповідачка [PERSON] в порушення умов кредитного договору № 6809462 від 26.01.2023 року своє зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та повернення суми основного боргу у строки, визначені вищевказаним договором, не виконала належним чином, через що в неї утворилась заборгованість, загальний розмір якої становить 29 130 грн. та яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 7 000 гривень, простроченої заборгованості за відсотками 20 800 гривень, простроченої заборгованості за комісією за видачу кредиту 1 330 гривень, яку просив стягнути з [PERSON] на користь позивача, а також понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 8 000,00 грн. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2025 року у вказаній цивільній справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначене судове засідання (головуючий суддя Миколайчук П.В.). При цьому у зв`язку з призначенням головуючого судді на посаду судді Житомирського апеляційного суду та повторним автоматизованим розподілом вказаної цивільної справи, остання надійшла в провадження судді Данилюк О.С. та ухвалою судді від 29.12.2025 року згідно з абз. 2 ч. 12 ст. 33 ЦПК України розгляд вказаної цивільної справи було продовжено за правилами спрощеного позовного провадження та по справі було призначено судове засідання. В судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без його участі, вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, будучі належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про отримання судових повісток, про причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] 26.01.2023 року було в електронній формі укладено договір про споживчий кредит №6809462, згідно якого ТОВ «Мілоан» надало [PERSON] споживчий кредит в розмірі 7 000 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача на строк 105 днів, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (а.с.10-19). При цьому п. 1.5.2 договору була встановлена фіксована процентна ставка у розмірі 2% в день протягом пільгового періоду (15 днів з дня видачі кредиту п. 1.3.1 договору) та у розмірі 3% в день протягом поточного періоду (90 днів з дня завершення пільгового періоду п. 1.3.2. договору). Також п. 1.5.1 договору передбачена комісія за надання кредиту 1 330 гривень, яка нараховується за ставкою 19 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Згідно п. 2.1. вказаного договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти [NUMBER] *43(а.с. 7-12). Також судом встановлено, що 29.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 97-МЛ, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан»(а.с. 18-27). Матеріали справи також містять витяг з Реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 97-МЛ від 29.05.2023, у якому значиться відповідачка, сума заборгованості якого складає 29 130 грн. (а.с. 27 зворот). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідачки становить 29 130 гривень та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 7 000 гривень, простроченої заборгованості за відсотками 20 800 гривень, простроченої заборгованості за комісією за видачу кредиту 1 330 гривень (а.с. 16-17). Крім того, судом встановлено, що 04.11.2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» надсилало на адресу відповідачки [PERSON] досудову вимогу, в якій повідомило останню про стан заборгованості за кредитним договором та необхідність її сплати (а.с. 28). Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні було встановлено, що 26 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] виникли кредитні правовідносини на підставі договору про споживчий кредит № 6809462. Зазначений договір передбачає, що кредитні кошти відповідачка мала отримати у безготівковій формі шляхом перерахування на реквізити власної платіжної банківської картки. У постанові від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договірє укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як було зазначено вище, кредитні кошти від ТОВ «Мілоан» відповідачка мала отримати у безготівковій формі шляхом перерахування на реквізити власної платіжної банківської картки. З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Аналогічні за змістом висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Разом із тим, судом встановлено, що позивачем ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» не надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцями, якими є ТОВ «Мілоан» за договором про споживчий кредит перераховані грошові кошти на картковий рахунок відповідачки в розмірах, передбачених наведеним договором, а відповідачка ці кошти отримала. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Додана до позовної заяви копія платіжного доручення (а.с. 15 зворот) не є належним доказом надання відповідачці кредитних коштів, оскільки ЗУ «Про платіжні послуги» в редакції станом на дату укладення між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] договору про споживчий кредит № 6809462 від 26.01.2023, визначено єдиний вид розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції, яким є платіжна інструкція. Крім того, платіжне доручення не містить відмітки надавача платіжних послуг (то як банка або іншої установи, яка у встановленому законом порядку отримала дозвіл на здійснення таких послуг) про зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача, а отже не містить доказів його виконання. При цьому суд враховує, що згідно ст. 1 ЗУ «Про платіжні послуги» кредитовий переказ це платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника, а згідно ч. 1 ст. 49 вказаного Закону платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Тобто надана позивачем копія платіжного доручення не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Вказані висновки суду ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17. За вказаних обставин, у зв`язку з не доведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів за наведеним вище договором відповідачці, а отже і обставин видачі кредитних коштів, з метою доведення виконання умов кредитного договору, а також фактичного користування відповідачкою кредитними коштами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» необхідно відмовити у повному обсязі. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, а також витрати позивача на професійну правничу допомогу розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 530, 610, 611, 612, 625-629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed