Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 25.09.2006 в розмірі 135 000,00 доларів США, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 25.09.2006 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою, згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] борг в сумі 135 000, 00 доларів США, які зобов`язалася повернути на першу вимогу. 01.12.2021 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу у строк до 31.12.2021, однак у визначений [PERSON] строк кошти, отримані відповідачем в якості боргу, не були повернуті позивачу. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 31.01.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження (т. 1 а.с. 9). Відповідач, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи (т. 1 а.с. 12), відзиву на позовну заяву не подала, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву від останньої не надходило. 31.05.2022 третя особа [PERSON] через свого представника, адвоката Сидорчука М.В., подав до суду пояснення, у яких зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними та надуманими. Зазначив, що позивач є рідним братом відповідача, яка, в свою чергу, є дружиною [PERSON] . Дані факти, на думку [PERSON] , повністю спростовують позовні вимоги. Вказав, що останнім часом відносити між [PERSON] та його дружиною, [PERSON] , остаточно зіпсувались, у зв`язку з чим вони мають намір розірвати шлюб. [PERSON] вважає, що його дружина хоче отримати рішення суду про те, що вона вклала в його підприємницьку діяльність особисто своїх 135 000 доларів США, щоб потім мати беззаперечний доказ в суді при можливому майбутньому поділі майна та збільшенні своєї частки. Такі доводи підтверджуються і змістом самої розписки, з якої слідує, що кошти, нібито, отримані на розвиток бізнесу. На протязі тривалого періоду спільного проживання з відповідачем [PERSON] не було відомо про будь-які борги його дружини, більше того перед її братом [PERSON] . Зазначене, на думку [PERSON] , дає підстави вважати, що розписку було складено пізніше від тієї дати, яка в ній зазначена, тобто «заднім числом» (т. 1 а.с. 28-30). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Колупаєв В.В., позовні вимоги визнав в повному обсязі, проте зазначив, що коштів для повернення його довірителька не має, оскількки останні . Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Представник третьої особи адвокат Сидорчук М.В. заперечував проти задоволення позову, зазначив, що між позивачем та відповідачем існує зговір з метою відібрання майна [PERSON] , розписка є підробленою. Дослідивши матеріали справи заслухавши сторін, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Встановлено, що 25.09.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою, згідно якої відповідач отримала від позивача в борг 135 000, 00 доларів США на розвиток бізнесу, які зобов`язалася повернути на першу вимогу. Розписка написана власноручно відповідачем (т. 1 а.с. 5). 01.12.2021 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу у строк до 31.12.2021, попередив, що в разі невиконання такої вимоги буде вимушений звернутися до суду з метою стягнення суми боргу примусово (т. 1 а.с. 6). Відповідачем не виконано взятих на себе зобов`язань по поверненню грошових коштів у визначені розпискою та письмовою вимогою про повернення боргу. 20.10.2022 представник [PERSON] адвокат Сидорчук М.В. подав до суду клопотання про призначення судово-технічної експертизи документів (т. 1 а.с. 69). Ухвалою суду від 20.10.2022 клопотання частково задоволено, призначити у справі судово-технічну експертизу документа на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи спостерігаються в розписці, датованій 25.09.2006 р., ознаки штучного зістарювання документа? 2. Чи відповідає дата 25.09.2006 р. на розписці даті фактичного нанесення на неї рукописного тексту? 3. Чи можливо встановити точну дату (проміжок часу) нанесення рукописного тексту на розписку з датою 25.09.2006 року і якщо так - то яка це дата (проміжок часу)? 4. Чи можливо встановити час (проміжок часу) виробництва (виготовлення) паперу, на який нанесено рукописний текст розписки з датою 25.09.2006 року і якщо так - то який це час (проміжок часу) (т. 1 а.с. 74). Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.02.2023 ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20.10.2022 залишено без змін (т. 1 а.с. 165-167). В ході розгляду справи, після призначення вказаної експертизи, судом на підставі клопотань експерта, якому було доручено проведення експертизи, неодноразово зупинялося та поновлювалося провадження у справі. 10.07.2023 позивач та відповідач подали до суду спільну заяву про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 204-205). Ухвалою суду від 10.07.2023 відмовлено в задоволенні клопотання про затвердження мирової угоди (т. 1 а.с. 210-211). 09.09.2025 від експерта, якому доручено проведення судово-технічної експертизи документів, надійшов висновок №22954/23-24 від 26.08.2025 за результатами проведення такої експертизи (т. 2 а.с. 13-33). Згідно висновку: - на розписку від імені [PERSON] , датовану 25.09.2006, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її реквізитів; - виконання записів тексту та запису дати «25.09.2006» в розписці від імені [PERSON] , датованій 25.09.2006, в дату, вказану в досліджуваному документі (25.9.2006), не виключається; - встановити точну дату (проміжок часу) нанесення записів в розписці від імені [PERSON] , датованій 25.09.2006, не видається можливим через те, що на досліджувану розписку здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її реквізитів; - відповісти на питання ухвали «Чи можливо встановити час (проміжок часу) виробництва (виготовлення) паперу, на який нанесено рукописний текст розписки з датою 25.09.2006 року і якщо так - то який це час (проміжок часу)» не видається можливим у зв`язку із відсутністю відповідних методик. Штучне зістарення документа (термічний вплив, хімічні речовини) є ознакою його підробки, що використовується для введення суду в оману щодо дати складання. Такий документ визнається недійсним (фіктивним правочином), якщо експертиза підтвердить невідповідність часу нанесення реквізитів даті, зазначеній у документі. Оскільки зі змісту висновку експерта виконання записів тексту та запису дати «25.09.2006» в розписці від імені [PERSON] , датованій 25.09.2006, в дату, вказану в досліджуваному документі (25.9.2006), не виключається, тому відсутні підстави для визнання розписки недісним ( фіктивним) правочином. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України право на захист цивільних прав та інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно положення статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії». У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі за № 753/14634/22 зазначено: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права». Відповідно до договору позики (розписки) від 25.009.2006, відповідач [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 135000, 00 доларів США. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Розписка між позивачем та відповідачем складена 25.09.2006, зберігалась протягом тривалого часу майже 20 років, умови зберігання документа сторонами не встановлювались, зі змісту висновка експерта не виключається та обставина, що розписка складена 25.09.2006, тому не може бути визнана недійсним фіктивним правочином, як стверджував представник третьої особи в ході розгляду справи, відповідач не зверталася до суду із позовом про визнання договору позики (розписки) від 25.09.2006 недійсним, за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім цього, як на підставу для обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову, представник третьої особи посилався на наявність цивільної справи №295/2349/22 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя (т. 1 а.с. 44-49, 127-135). Разом з тим, рішенням у справі №295/2349/22 від 14.03.2025 відмовлено як у задоволенні первісного, так і у задоволенні зустрічного позовів, а постановою Житомирського апеляційного суду від 06.10.2025 рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.03.2025 залишено без змін. З урахуванням викладеного, оскільки майнові права позивача порушені, зобов`язання за договором позики від 25.09.2006 [PERSON] не виконані, представник останньої в судовому засіданні підтвердив факт наявності як самої розписки, так і наявності боргу відповідача перед позивачем у заявленому останнім розмірі, визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд дійшов висновку про законність та доведеність позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за таким договором у розмірі135000, 00 доларів США, у зв`язку з чим, позовна заява підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, враховуючи, що позивач під час звернення до суду з позовною заявою сплатив судовий збір в сумі 12405, 00 грн (т. 1 а.с. 1), на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 12405, 00 грн.

Outcome: approved