Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Позивачка, через свого представника адвоката Індюкову Т.В. (діє на підставі ордеру серії АР № 1272265 від 09.09.2025р.) звернулася до суду із вказаним позовом, в якому зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2007р., який був розірваний 20.02.2018р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Від шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , котра постійно проживає разом з позивачкою, проте від народження не має зареєстрованого місця проживання. У 2025р. дитині виповнилося, та з`явилася необхідність у реєстрації місця проживання дитини, оскільки без зареєстрованого місця проживання дитини, нею не реалізуються в повному обсязі права передбачені Конституцією України, а саме на право на медичну допомогу, освіту, отримання соціальних послуг, тощо. Місцем реєстрації та проживання матері дитини є адреса [ADDRESS] , і позивачка має намір зареєструвати місце проживання доньки за вказаною адресою. Відповідач як батько не спілкується з дитиною з моменту розірвання шлюбу з позивачкою, про нього немає жодних відомостей ані від друзів, ані від знайомих, тому отримати дозвіл від відповідача на реєстрацію місця проживання дитини разом з позивачкою за адресою її реєстрації місця проживання немає можливості. На підставі викладеного, просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації її матері [PERSON] , за її адресою реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , без згоди батька дитини [PERSON] ; судові витрати залишити за позивачкою. Судом в порядку ч.ч. 6,8 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб відповідача, проте згідно відповіді, дані щодо місця реєстрації відповідача, відсутні. Як вбачається з поданого позову, позивачкою вказано місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). Суд двічі направляв на зареєстровану адресу відповідача копії ухвал про відкриття провадження. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про його розгляд. Відповідач кореспонденцію не отримав, двічі направлені йому листи повернуті неврученими. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення в яких зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки та надає згоду на реєстрацію постійного місця проживання своєї онуки [PERSON] в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності на підставі чого, їй також було нотаріально засвідчено заяву від 01.12.2025р. Представником відділ опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради Голик О.І. надана заява, в якій просить прийняти рішення в інтересах дитини [PERSON] . Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Встановлені наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2018р. у справі № 201/12972/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 19-20). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Відповідно до довідки № 4713 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осію від 23.09.2025р., виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] до складу сімї/зареєстрованих входять: [PERSON] , [INFO] (донька, зареєстрована 23.11.2016р.) та [PERSON] , [INFO] (уповноважений власник) (а.с. 27) 01.12.2025р. [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву на реєстрацію постійного місця проживання в установленому законодавством порядку в належному їй на праві приватної власності об`єкті житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , своїй онуки [PERSON] , [INFO] (а.с. 51). 24.09.2025р. [PERSON] звернулась до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) проте, їй було роз`яснено, що для реєстрації за місцем проживання матері, обов`язково необхідна письмова згода батька дитини (Постанова КМУ № 265 від 07.02.2022р.) (а.с. 28). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом (стаття 176 СК України). Згідно статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до пунктів 31, 32 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок), особи, які досягли 14-річного віку, самостійно подають заяву про реєстрацію місця проживання (перебування). У разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідачем відповідно до ст. 81 ЦПК України будь-яких заперечень на позовні вимоги станом на час розгляду справи не подано, як і не подано доказів, що свідчать про безпідставність заявлених позивачем вимог. Отже, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] постійно проживає разом з матір`ю [PERSON] , але не зареєстрована за адресою свого фактичного проживання, відсутність реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання її матері суперечить інтересам дитини та обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, беручи до уваги, що спір між батьками про місце проживання їх неповнолітньої дитини відсутній, згоди батька на реєстрацію дитини за місцем проживання матері позивачем у позасудовому порядку не було отримано, враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає, що вимоги позивачки обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки позивачка не заявляла про компенсацію витрат із сплати судового збору за подання позовної заяви, судом не стягується з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved