Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивачка звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь з [PERSON] суму коштів в розмірі 77 773 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також судові витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що з вини [PERSON] сталася ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль позивачки. Відповідно до висновку офіційного дилера BMW у м. Черкаси вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки становить 98 178грн. Страхова компанія виплатила позивачці страхове відшкодування в розмірі 15 405 грн., а відповідач обіцяв виплачувати решту суми збитків по 5 000 грн. на місяць, але цього не зробив. Тож позивачка вважає, що відповідач має доплатити їй різницю між вартістю фактично завданої шкоди (вартість відновлювального ремонту) та страховою виплатою, що складає 77 773 грн. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.09.2025р. матеріали даної справи передано за підсудністю до Черкаського районного суду Черкаської області відповідно до ч. 6 ст. 28 ЦПК України. 06.10.2025р. суддею Черкаського районного суду Черкаської області відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.11.2025р. Черкаським районним судом Черкаської області постановлено ухвалу про передачу справи за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси на підставі ч. 1 ст. 27, ч. 9 ст. 187 ЦПК України. 15.12.2025р. судом прийнято справу до розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду, що в контексті положень ч. 10 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд вважає належним повідомленням. Отже, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання 09.02.2026р., 24.02.2026р., 05.03.2026р., 20.03.2026р. та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні з підстав, визначених у позові. Пояснила, що водії-учасники ДТП не оспорювали обставин події ДТП, внаслідок чого склали європротокол та повідомили про подію ДТП своїх страховиків. Відповідач визнав свою вину у вчиненні ДТП. Офіційний дилер марки автомобіля позивачки обчислив вартість ремонтно-відновлювальних робіт і склав рахунок на суму 98 178 грн. Натомість страховик позивачки самостійно здійснював оцінку розміру збитків і з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 15 405 грн. Зазначила, що вона не погодилася з розміром збитків, але погодилась на отримання визначеної страховиком суми страхового відшкодування, яка була їй виплачена її страховиком. Дотепер її автомобіль не відремонтований. Зауважила, що відповідач на момент ДТП перебував за кермом службового вантажного автомобіля і після ДТП погоджувався, що має сплатити розмір збитків, який складає різницю між фактичною вартістю ремонту та розміром страхової виплати, але згодом припинив відповідати на дзвінки і дотепер нічого не відшкодував. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 06.05.2025 о 16год. 10хв. на паркувальному майданчику за адресою: [ADDRESS] , сталася ДТП за наступних обставин: водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Хюндай» (HYUNDAI HD78), д.н.з. [NUMBER] , під час виїзду з місця стоянки заднім ходом допустив зіткнення з автомобілем марки БМВ (BMW і3), д.н.з. [NUMBER] , який був припаркований на паркувальному майданчику. При ДТП автомобіль позивачки отримав механічні пошкодження задньої кришки багажника. Обставини події ДТП зафіксовані водіями-учасниками у повідомленні про ДТП від 06.05.2025р. (Європротокол), в якому відповідач вказав про визнання ним вини у вчиненні ДТП /а.с. 7/. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО» згідно полісу обов`язкового страхування №221049440. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - *****грн.., франшиза 3 200 грн. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «БМВ», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно полісу обов`язкового страхування №226920884. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 750 000грн. Позивачка є власником автомобіля марки «БМВ», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 4/. Згідно страхового акту №56521/1 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийняте рішення про здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 15 405 грн. на користь позивачки в якості відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП її автомобілю. Аналіз змісту такого документу свідчить, що при обчисленні розміру страхового відшкодування страховиком використовувались наступні вихідні дані: вартість відновлювального ремонту 65 726 грн.; коефіцієнт фізичного зносу 0,7; вартість ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 21 941 грн.; ПДВ 3 336 грн.; розмір збитку 18 605 грн.; франшиза 3 200 грн. /а.с. 8/. Відповідно до рахунку від 08.05.2025р., складеного ПП «Талисман» (офіційний дилер BMW), вартість відновлювального ремонту автомобілю позивачки складає 98 178 грн. з ПДВ /а.с. 6/. Позивачка стверджує, що вона отримала від свого страховика (ПрАТ «ПЗУ Україна») страхове відшкодування в розмірі 15 405 грн., але такої суми недостатньо для оплати відновлювального ремонту її автомобіля. Оскільки позивачка не отримала відшкодування вартості відновлювального ремонту її автомобіля в повному обсязі, то вона вимагає стягнути з відповідача суму коштів в розмірі 77 773 грн. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України від 21.05.2024 №3720-IХ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №3720) в редакції відповідних нормативно-правових актів, яка була чинною станом на 06.05.2025 (дата події ДТП). Надаючи оцінку доводам позивачки в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення здійснення виплати за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб під час використання наземних транспортних засобів в Україні, є Закон №3720, який введений в дію з 01.01.2025р. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону №3720 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум та згідно з умовами, зазначеними у внутрішньому договорі страхування, зобов`язаний у встановленому цим Законом порядку здійснити страхову виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи, або прийняти обґрунтоване рішення про відмову в її здійсненні. Статтею 19 Закону №3720 визначені умови та особливості прямого врегулювання страхового випадку, а частиною третьою цієї статті передбачено, що відповідальним за дотримання вимог цього Закону під час прямого врегулювання страхового випадку є страховик, який здійснив таке врегулювання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №3720 у разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди майну потерпілої особи такій особі відшкодовуються матеріальні збитки, пов`язані з пошкодженням чи знищенням транспортного засобу потерпілої особи. Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону №3720 передбачено, що страхова (регламентна) виплата у разі пошкодження транспортного засобу розраховується як сума документально підтверджених витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, включаючи пошкодження, зроблені умисно для врятування потерпілих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у порядку, визначеному частинами другою і третьою цієї статті. Згідно з ч. 2 ст. 27 Закону №3720 витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу (страхова (регламентна) виплата), відшкодовуються страховиком (МТСБУ) у розмірі вартості відновлювального ремонту, що забезпечує приведення транспортного засобу у стан, який мав такий транспортний засіб до настання дорожньо-транспортної пригоди, та визначається відповідно до частини третьої цієї статті. Частиною третьою статті 27 Закону №3720 передбачено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу включає: 1) вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, визначеного на підставі акта огляду транспортного засобу, складеного представником страховика (у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ), або висновку суб`єкта оціночної діяльності, оцінювача, судового експерта, складеного відповідно до частини четвертої статті 31 цього Закону, а також вартість матеріалів, необхідних для здійснення відповідного ремонту; 2) вартість робіт з ремонту (заміни) складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, передбаченого пунктом 1 цієї частини. Для транспортного засобу, строк експлуатації якого до настання дорожньо-транспортної пригоди не перевищує п`ять років або щодо якого є чинними гарантійні зобов`язання виробника транспортного засобу, за умови документального підтвердження їх чинності, до розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни новими, включається вартість невживаних складових частин (деталей), дозволених заводом-виробником для обслуговування відповідних транспортних засобів. Для інших транспортних засобів до розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни, може включатися вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що відповідають технічним характеристикам такого транспортного засобу та є аналогом оригінальних складових частин (деталей) транспортного засобу. Під час ремонту транспортного засобу не допускається встановлення складових частин (деталей), що призведе до зміни конструкції транспортного засобу або до невідповідності технічного стану транспортного засобу правилам дорожнього руху та технічної експлуатації. Згідно з ч. 4 ст. 27 Закону №3720 страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу на банківський (платіжний) рахунок особи, яка відповідно до своїх установчих документів має право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів. Для здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідна особа обирається потерпілою особою з визначеного страховиком (МТСБУ) переліку. Страховик (МТСБУ) у встановленому ним порядку визначає перелік осіб, які відповідно до своїх установчих документів мають право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів та відповідають його вимогам, та оприлюднює його на своєму веб-сайті. Страховик (МТСБУ) зобов`язаний надати потерпілій особі інформацію про осіб, включених до переліку, передбаченого цією частиною. Якщо визначений страховиком (МТСБУ) перелік включає менше трьох осіб, розташованих в межах 150 кілометрів від місця проживання потерпілої особи або місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу, потерпіла особа має право самостійно обрати особу, яка відповідно до своїх установчих документів має право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів. У разі якщо строк експлуатації транспортного засобу до настання дорожньо-транспортної пригоди не перевищує п`ять років або щодо нього є чинними гарантійні зобов`язання виробника транспортного засобу, за умови документального підтвердження їх чинності, для здійснення відновлювального ремонту на вимогу потерпілої особи має бути визначений авторизований сервісний центр відповідного виробника, якщо визначений страховиком (МТСБУ) перелік не містить такого авторизованого сервісного центру. За згодою страховика (МТСБУ) відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу може здійснюватися на банківський (платіжний) рахунок особи, яка відповідно до своїх статутних документів має право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів, за вибором потерпілої особи поза переліком, визначеним страховиком (МТСБУ). У разі відмови потерпілої особи від здійснення страховиком (МТСБУ) відшкодування у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті, така страхова (регламентна) виплата здійснюється страховиком (МТСБУ) на банківський (платіжний) рахунок потерпілої особи в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, розрахованого страховиком (МТСБУ) з використанням ліцензованих програмно-технічних комплексів із розрахунку вартості відновлювальних ремонтів транспортних засобів чи суб`єктом оціночної діяльності, оцінювачем, судовим експертом на замовлення страховика (МТСБУ), а у випадку, передбаченому абзацом четвертим частини четвертої статті 31 цього Закону, - потерпілої особи, за вирахуванням суми податку на додану вартість або в розмірі витрат на здійснення відновлювального ремонту, погодженому між страховиком (МТСБУ) і потерпілою особою (ч. 5 ст. 27 Закону №3720). Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що діюче нормативно-правове регулювання відносин у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачає врахування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні розміру вартості матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу потерпілого. В той же час до введення в дію Закону №3720, тобто до 01.01.2025р., відповідні правовідносини врегульовувались Законом України від 01.07.2004р. №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961). Положеннями статті 29 Закону №1961 було передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Пунктом 6 розділу VI Закону №3720 передбачено, що договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону №1961. Аналіз обставин спірних правовідносин свідчить, що в даному випадку після події ДТП страховиком позивачки було здійснено процедуру прямого врегулювання страхового випадку, яка передбачена статтею 19 Закону №3720, що можливе виключно за згодою позивачки. Зазначене свідчить про те, що при врегулюванні питання про відшкодування позивачці матеріальних збитків, і вона, і її страховик (ПрАТ «ПЗК Україна») визнавали застосовність до спірних правовідносин умов та порядку, передбаченого Законом №3720, зокрема і положень ст.ст. 26, 27 такого Закону. Такий підхід обумовлений тим, що поліс страхування цивільної відповідальності позивачки набув чинності 04.02.2025р., тобто після введення в дію Закону №3720. В той же час аналіз змісту наданого позивачкою страхового акту №56521/1 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» свідчить, що страховик позивачки (ПрАТ «ПЗК Україна») при обчисленні розміру страхової виплати керувався положеннями Закону №1961 і при розрахунку розміру страхового відшкодування враховував суму франшизи в розмірі 3 200 грн., передбаченої полісом страхування відповідальності власника автомобіля «Хюндай» (поліс №221049440), тоді як за Законом №3720 застосування франшизи у таких договорах забороняється (ч. 2 ст. 12 Закону №3720). Зазначене дає підстави припускати, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» під час врегулювання даного страхового випадку керувалося тим, що поліс №221049440 набув чинності до введення в дію Закону №3720. Отже для правильного вирішення спору в даній справі необхідним є встановлення змісту (розмір ліміту страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну, розмір франшизи тощо) та дати набуття чинності полісу страхування №221049440 ТДВ «СК «КРЕДО», оскільки відповідні обставини мають істотне значення для визначення обсягу майнової відповідальності відповідальної особи. В цьому контексті слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018р. у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а також не відповідає Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на розподіл тягаря доказування у цивільних спорах про відшкодування шкоди та зауважував, що у таких справах з врахуванням презумпції винуватості (ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК) позивач зобов`язаний довести факт завдання шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу. Таким чином, враховуючи обставини спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підставу позову, то саме позивач в даному випадку зобов`язаний довести наявність підстав для покладання на відповідача обов`язку з відшкодування завданих позивачу матеріальних збитків в межах ліміту страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також розмір матеріальних збитків. В цьому контексті варто звернути увагу, що як положення Закону №1961, так і положення Закону №3720, передбачають, що розмір вартості відновлювального ремонту транспортного засобу визначається на підставі звіту (висновку) про оцінку суб`єкта оціночної діяльності, оцінювача, судового експерта. Використання таких видів доказів для визначення розміру майнової шкоди (матеріального збитку), завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу, є усталеним в національній судовій практиці, оскільки саме такі види доказів вважаються належними в контексті критерію їх допустимості. Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачкою не надано суду доказів на підтвердження розміру завданого їй матеріального збитку. Доводи позивачки про те, що розмір вартості відновлювального ремонту її автомобілю слід визначати на підставі рахунку-фактури ПП «Талисман», як офіційного дилера БМВ, суд відхиляє, оскільки такі доводи суперечать вимогам ст. 27 Закону №3720. Необґрунтованим є й посилання позивачки на розмір вартості відновлювального ремонту її автомобіля, який визначений її страховиком у страховому акті №56521/1 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», оскільки суду не надано доказів, на підставі яких визначена відповідна вартість, а сама по собі її сума, що визначена у страховому акті, є свідченням узгодження такого розміру вартості збитків між позивачкою та її страховиком. Окремо суд зауважує, що законом визначено ряд особливостей цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким є транспортний засіб. Положеннями цивільного законодавства передбачено цивільно-правову відповідальність володільців транспортних засобів за шкоду, завдану таким транспортним засобом, а також роботодавців за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що у повідомленні про ДТП (Європротокол) сторонами було зазначено, що власником автомобіля Хюндай є [PERSON] .. До того ж у судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідач перебував на службовому вантажному автомобілі, тобто вчинив ДТП під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Натомість будь-яких доказів звернення позивачкою до таких осіб з вимогою про відшкодування шкоди суду не надано, хоча відповідні особи є належними відповідачами за даними позовними вимогами. Таким чином, без дослідження інформації про умови полісу страхування №221049440 ТДВ «СК «КРЕДО», без дослідження доказів на підтвердження розміру вартості відновлювального ремонту автомобіля позивачки (звіт оцінювача/висновок судового експерта), без дослідження обставин виплати позивачці страхового відшкодування (обставини процедури узгодження розміру страхового відшкодування та порядку його виплати), суд позбавлений можливості ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки будь-якої суми грошових коштів в якості відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням її автомобіля. При цьому, враховуючи, що обставини події ДТП були предметом розслідування страхового випадку страховиком позивачки, то така особа (ПрАТ «ПЗК Україна») має володіти відповідними доказами, оскільки саме така особа, як страховик-врегулювальник, є відповідальною за дотримання вимог закону під час прямого врегулювання страхового випадку (ч. 3 ст. 19 Закону №3720). Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачкою не надано суду відповідних доказів та не заявлялось клопотань про їх витребування. За таких обставин, враховуючи засади змагальності цивільного судочинства, позивачкою, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано суду доказів, які з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, надали б суду можливість об`єктивно визначити дійсний розмір матеріального збитку, завданого позивачці внаслідок пошкодження її автомобіля, та встановити наявність правових підстав для покладання безпосередньо на відповідача обов`язку з відшкодування такого збитку, а відтак заявлені позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені позивачкою судові витрати також не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed