Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-09 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Керівник Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Олександрійської міської ради Кіровоградської області до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої злочином, у сумі 28 346,40 грн. Право на представництво інтересів держави у цій справі прокурор обґрунтовує тим, що уповноважений суб`єкт владних повноважень Олександрійська міська рада, усвідомлюючи порушення інтересів держави та маючи відповідні повноваження для їх захисту, самостійно до суду з позовом не звернулася. Листами від 21.10.2024 та 19.05.2025 міська рада повідомила про відсутність наміру звертатися до суду щодо стягнення шкоди, віднісши це питання до компетенції Гімназії імені Д.І. Чижевського. Обґрунтовуючи підстави позову, прокурор посилається на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.06.2024 у кримінальному провадженні №12024121060000728, якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК України), кримінальне провадження закрито, а цивільний позов Олександрійської міської ради залишено без розгляду. Прокурор зазначив, що [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 4 ст. 197-1 КК України. Зокрема, будучи директором Приватного підприємства «Грант-Буд», відповідач уклав із ЗНЗ І-ІІІ ступенів №2 договори підряду №14 від 21.02.2018 (капітальний ремонт спортзалу) та №18 від 20.03.2018 (поточний ремонт туалетів). Прокурор вказує, що розмір майнової шкоди, завданої державі в особі міської ради через завищення обсягів і вартості будівельних робіт, становить 28 346,40 грн (з яких 23 769,60 грн за договором №14 та 4 576,80 грн за договором №18), що підтверджується висновком судово-будівельно-технічної експертизи №0304/23 від 29.12.2023 та висновком судової економічної експертизи №СЕ-19/112-24/5638-ЕК від 20.05.2024. За доводами прокурора, відповідно до ст. 1166 ЦК України, обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається саме на заподіювача шкоди фізичну особу [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Любченко В.М. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві адвокат наголошує, що доказів завдання шкоди позивачу саме відповідачем у справі немає. Сторона захисту вказує, що роботи за вказаними договорами підряду виконувало Приватне підприємство «Грант-Буд», тобто юридична особа, а [PERSON] жодних робіт за цими договорами як фізична особа не виконував. Крім того, кошти за цими договорами за виконані роботи надходили на рахунки юридичної особи, а не на рахунок [PERSON] . Також у відзиві зазначено, що висновок судової будівельно-технічної експертизи №0304/23 жодним чином не підтверджує завдання збитків або матеріальної шкоди саме відповідачем. Представник вказує, що під час огляду приміщення, ремонтні роботи в якому проводились на підставі договору підряду № 14, експерт з невідомих причин оглядав не те приміщення, про що свідчать зроблені ним фотографії, що і призвело до неправильних висновків. Щодо робіт за договором № 18 адвокат зазначив, що твердження експерта про їх невиконання не відповідають дійсності, оскільки всі роботи були виконані належним чином, зауважень з їх виконання не було, про що свідчать підписи сторін на акті приймання виконаних робіт та наявність відмітки технічного нагляду. Крім того, сторона захисту наголосила, що при проведенні експертного огляду представники ПП «Грант-Буд» не були присутні, про його проведення їх не повідомляли, що і стало причиною неправильних висновків. Також у відзиві вказано, що посилання позивача на норми ст. 130 та 134 КЗпП України є недоречними та неправильними, оскільки шкода повинна бути завдана саме ПП «Грант-Буд» внаслідок невиконання трудових обов`язків [PERSON] , але такої шкоди завдано не було, тому посилання на дані норми є безпідставними. У поданій до суду відповіді на відзив прокурор зазначив, що твердження відповідача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів позову. Прокурор зауважив, що висновки судово-будівельно-технічної та економічної експертиз узгоджуються між собою, не спростовані іншими доказами, а тому доводи відповідача про неправильність висновків та належне проведення робіт не доведені. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, прокурор наголосив, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є нереабілітуючою обставиною, яка передбачає згоду особи на закриття провадження у такій формі без доведення своєї невинуватості, а тому відповідач повинен відшкодувати заподіяну з його вини матеріальну шкоду. Також прокурор вказав, що з матеріалів справи вбачається наявність саме цивільно-правового спору між державою та фізичною особою [PERSON] про відшкодування завданої злочином шкоди. Позивач Олександрійська міська рада Кіровоградської області письмових заяв по суті справи до суду не подавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Гімназія імені Д.І. Чижевського Олександрійської міської ради Кіровоградської області письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду не подавала. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі. 12 серпня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі з підстав належності спору юрисдикції господарського суду. Ухвалою суду від 14 серпня 2025 року у задоволенні цього клопотання відмовлено. Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року визнано обов`язковою явку в судове засідання представників Олександрійської міської ради та Гімназії імені Д.І. Чижевського для надання особистих пояснень, розгляд справи відкладено. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 05 січня 2026 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі зміною складу суду. Ухвалою судді Орловського В.В. від 08 січня 2026 року справу прийнято до свого провадження та постановлено розпочати розгляд справи по суті спочатку. У судових засіданнях під час розгляду справи по суті прокурори Лісовіцька Н.В. та Мітін Д.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та надали такі пояснення. Вони зазначили, що під час розгляду кримінального провадження судом були встановлені підстави для закриття справи у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Прокурори наголосили, що кримінальне провадження було закрито саме за клопотанням [PERSON] , що свідчить про його згоду із закриттям справи з нереабілітуючих підстав. Таке закриття не спростовує встановлених органом досудового розслідування обставин, не скасовує факту завдання збитків і не доводить невинуватість особи, а лише звільняє її від кримінального покарання, залишаючи обов`язок відшкодувати завдану шкоду в порядку цивільного судочинства. Прокурори вказали, що шкода завдана безпосередньо умисними діями фізичної особи [PERSON] , який, як керівник підприємства, усвідомлюючи неповне виконання робіт, власноруч підписував відповідні акти та скріплював їх печаткою, що стало підставою для безпідставного перерахування бюджетних коштів. З приводу доводів захисту про неналежність експертизи прокурори пояснили, що судово-будівельна експертиза проводилася з виходом на місце і чітко розмежовувала роботи за кожним окремим договором підряду. Факт того, що [PERSON] не був присутній під час натурного огляду, пояснюється тим, що на той момент він ще не мав статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, проте надалі ні він, ні його захисник не заявляли клопотань про проведення повторної чи додаткової експертизи. Щодо пункту контракту директора, який звільняє відповідача від матеріальної відповідальності, прокурори зауважили, що умови трудового контракту не можуть суперечити нормам цивільного законодавства про деліктну відповідальність за шкоду, завдану злочином. Оскільки міська рада, як власник виділених бюджетних коштів, самоусунулася від подання позову, прокурор правомірно здійснює захист інтересів держави в суді. Представник позивача Олександрійської міської ради Волков Г.Є. у судових засіданнях підтримав позов прокурора. Він пояснив процедуру фінансування навчальних закладів, зазначивши, що відповідно до вимог закону Гімназія імені Д.І. Чижевського має статус окремої юридичної особи публічного права і самостійно проводила процедуру публічних закупівель та укладала договори підряду. Однак кошти на оплату цих договорів виділялися із загального фонду місцевого бюджету Олександрійської міської ради на спеціальний рахунок. Після виконання робіт невикористані залишки коштів повертаються до міського бюджету. Відтак, хоча Гімназія і виступала замовником робіт як розпорядник коштів нижчого рівня, кінцевим власником цих коштів і потерпілою стороною від їх незаконного привласнення є територіальна громада в особі Олександрійської міської ради. Тому міська рада погоджується з позовом прокурора. Представник відповідача [PERSON] адвокат Любченко В.М. у судових засіданнях просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію він обґрунтовував тим, що прокурор не набув повноважень на представництво інтересів держави, оскільки Олександрійська міська рада вказала, що це питання належить до виключної компетенції Гімназії як самостійної юридичної особи. Також адвокат наголосив, що прокурором неправильно визначено суб`єктний склад сторін та юрисдикцію спору. Оскільки договори підряду укладалися між двома господарюючими суб`єктами (Гімназією та ПП «Грант-Буд»), правовідносини мають господарсько-правовий характер. Належним відповідачем має бути підприємство, на рахунки якого надходили кошти, а не [PERSON] як фізична особа. Представник звернув увагу суду, що відповідно до умов договорів підряду №14 та №18 було встановлено гарантійні строки на виконані роботи (10 років та 12 місяців відповідно), проте з 2018 року ані Гімназія, ані міська рада жодного разу не зверталися до підрядника з листами чи претензіями щодо усунення будь-яких недоліків, а акти виконаних робіт були підписані замовником без жодних зауважень. Адвокат критично оцінив висновки судово-будівельної експертизи, вказавши, що під час натурного огляду експерт міг оглядати не ті приміщення, оскільки у спортивному залі виконували роботи як мінімум чотири різних підрядники. При цьому [PERSON] не був залучений до проведення цього обстеження, чим, на думку захисту, було порушено його право на захист. Адвокат також, посилаючись на принцип презумпції невинуватості, зазначив, що оскільки обвинувального вироку щодо [PERSON] не ухвалювалося, посилання прокурора на матеріали кримінальної справи є лише припущеннями сторони обвинувачення. Крім того, пункт 5.2 Контракту директора звільняє [PERSON] від матеріальної відповідальності за господарську діяльність підприємства, а посилання прокурора на статті 130, 134 КЗпП України є безпідставними. Представник третьої особи на стороні позивача директор Гімназії імені Д.І. Чижевського Бабак Т.С. у судовому засіданні пояснив, що вирішення позову покладає на розсуд суду. Він зазначив, що обійняв посаду директора в серпні 2018 року, коли всі спірні ремонтні роботи були вже повністю завершені, а акти підписані попереднім керівником. Директор підтвердив, що Гімназія дійсно не виставляла претензій до ПП «Грант-Буд». Він пояснив це тим, що у штаті навчального закладу немає фахівців (інженерів чи будівельників), які б могли оцінити якість робіт, тому заклад покладався на підписи ліцензованого інженера з технічного нагляду, якому довіряв. Також [PERSON] підтвердив, що був присутній під час проведення натурного огляду експертом, але виключно з метою забезпечення техніки безпеки. Він зауважив, що недоліки, на які вказувала експертиза, були прихованими (знаходилися під плиткою чи в глибині штукатурки), тому виявити їх візуально або на дотик звичайному працівнику школи було неможливо. Крім того, директор підтвердив, що Гімназія є лише розпорядником бюджетних коштів, а кінцевим власником майна і коштів є міська рада, до управління власності якої він звертався після отримання листів від прокуратури. Відповідач [PERSON] у судові засідання під час розгляду справи по суті під головуванням судді Орловського В.В. не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши думку учасників справи та зважаючи на присутність представника відповідача, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності [PERSON] . У судовому засіданні 31 березня 2026 року після закінчення з`ясування обставин та проведення судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав його ухвалення на 10 квітня 2026 року на 12.45. Оскільки у судове засідання 10 квітня 2026 року не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, заслухавши вступне слово та пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, встановив такі фактичні обставини. Щодо статусу підприємства-підрядника та його керівника. Судом встановлено, що у період виникнення спірних правовідносин (лютий-липень 2018 року) [PERSON] обіймав посаду директора Приватного підприємства «Грант-Буд» (код ЄДРПОУ 39674437). Вказана обставина підтверджується рішенням засновника № 1 від 03.03.2015 та наказом № 1-к від 04.03.2015. Відповідно до положень розділу 6 Статуту ПП «Грант-Буд» (у редакціях 2015 та 2018 років), директор є виконавчим органом підприємства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями і має право діяти від імені підприємства без довіреності, у тому числі укладати угоди, розпоряджатися майном та підписувати фінансово-господарські документи. Окрім цього, судом досліджено Контракт від 04 березня 2015 року, укладений між ПП «Грант-Буд» в особі засновника та [PERSON] , який регулює права, обов`язки та межі відповідальності керівника. Зі змісту пункту 5.2 вказаного Контракту встановлено, що керівник не несе матеріальної відповідальності за господарську діяльність підприємства та його працівників. Водночас, згідно з пунктом 5.3 Контракту, керівник підприємства несе повну матеріальну та адміністративну відповідальність за майно, що знаходиться в користуванні підприємства. Щодо статусу замовника робіт та походження коштів. Суд дослідив копію рішення Олександрійської міської ради від 17 травня 2022 року № 435 «Про приведення типів та найменувань закладів загальної середньої освіти у відповідність до вимог Закону України «Про повну загальну середню освіту» та копію витягу з рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 21 липня 2022 року № 338. Зі змісту цих документів суд встановив, що орган місцевого самоврядування змінив назву Загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів №2 ім. М. Горького на Гімназію імені Д.І. Чижевського та затвердив нову редакцію Статуту цього закладу. Згідно з текстом копії Статуту, навчальний заклад має статус юридичної особи, а його засновником виступає Олександрійська міська рада. Також суд дослідив довідку начальника управління освіти Олександрійської міської ради, яка підтверджує, що з 14 серпня 2018 року і по теперішній час посаду директора гімназії обіймає [PERSON] . На момент укладення договорів підряду у 2018 році посаду директора закладу обіймала [PERSON] , що підтверджують її підписи та печатки на договорах і актах приймання виконаних робіт. З метою встановлення джерела походження коштів суд дослідив копію листа Олександрійського управління Державної казначейської служби України Кіровоградської області від 04 листопада 2024 року №02-31-06/1929 із додатком, який містить інформацію з електронних баз даних казначейства. Зміст вказаних документів підтверджує, що фінансування видатків на оплату умов договорів підряду №14 та №18 навчальний заклад здійснював виключно за рахунок коштів загального фонду місцевого бюджету міста Олександрія. На підтвердження факту перерахування коштів суд дослідив копії первинних банківських документів, а саме: платіжне доручення № 2 від 23.03.2018 на суму 53 834,40 грн; платіжне доручення № 143 від 14.05.2018 на суму 83 842,80 грн; платіжне доручення № 175 від 12.06.2018 на суму 27 723,60 грн; та платіжне доручення № 221 від 27.07.2018 на суму 48 272,40 грн. Зі змісту зазначених платіжних доручень суд встановив, що замовник (ЗНЗ №2 ім. М. Горького) зі свого рахунку через органи державного казначейства здійснив переказ зазначених бюджетних коштів безпосередньо на розрахункові рахунки ПП «Грант-Буд» із призначенням платежу за виконання ремонтних робіт згідно з договорами №14 та №18 і відповідними актами форми КБ-2в. Щодо укладення договорів підряду та складання первинних облікових документів. Суд дослідив копію договору підряду №14 від 21.02.2018, який уклали ЗНЗ І-ІІІ ступенів №2 ім. М. Горького в особі директора [PERSON] (Замовник) та ПП «Грант-Буд» в особі директора Непийводи П.М. (Підрядник). Предметом цього правочину є виконання робіт із капітального ремонту спортивного залу по вул. Святомиколаївській, 1 у м. Олександрія. Також суд дослідив договір підряду №18 від 20.03.2018, який уклали ті ж сторони, щодо виконання робіт із поточного ремонту туалетів за тією ж адресою. На виконання вказаних договорів директори [PERSON] та [PERSON] склали, підписали та скріпили печатками обох юридичних осіб Акти приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в) і Довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форми КБ-3). Зокрема: за договором №14: Акт №1 за березень 2018 року на суму 53 834,40 грн; за договором №18: Акт №1 від 08.05.2018 на суму 83 842,80 грн; Акт №2 від 04.06.2018 на суму 27 723,60 грн; та Акт №3 від 21.06.2018 на суму 48 272,40 грн. На підставі вказаних актів Замовник перерахував бюджетні кошти безпосередньо на розрахункові рахунки ПП «Грант-Буд». Цей факт підтверджують досліджені судом копії платіжних доручень: №2 від 23.03.2018 на суму 53 834,40 грн; №143 від 14.05.2018 на суму 83 842,80 грн; №175 від 12.06.2018 на суму 27 723,60 грн; та №221 від 27.07.2018 на суму 48 272,40 грн. Щодо встановлення факту невиконання робіт та розміру майнової шкоди Суд дослідив висновок судової будівельно-технічної експертизи №0304/23 від 29 грудня 2023 року. Згідно з цим висновком експерт на підставі вивчення проектно-кошторисної документації та проведення натурного обстеження об`єктів встановив, що обсяги та вартість фактично виконаних Приватним підприємством «Грант-Буд» робіт не відповідають тим обсягам та вартості, які підрядник зазначив у складених ним первинних облікових документах форми КБ-2в. Зокрема, щодо виконання договору підряду №14 від 21 лютого 2018 року експерт виявив завищення вартості робіт на загальну суму 23 769,60 грн. Експерт встановив, що підрядник вніс до Акта №1 за березень 2018 року вартість робіт, які фактично не виконував. Щодо виконання договору підряду №18 від 20 березня 2018 року на поточний ремонт туалетів експерт встановив завищення вартості робіт на загальну суму 4 576,80 грн. Експерт констатував, що підрядник вніс до трьох актів приймання виконаних робіт обсяги, які фактично не виконував, і розподілив це завищення наступним чином: 3 050,40 грн за Актом №1 від 08 травня 2018 року, 428,40 грн за Актом №2 від 04 червня 2018 року та 1 098,00 грн за Актом №3 від 21 червня 2018 року. Також суд дослідив висновок судової економічної експертизи №СЕ-19/112-24/5638-ЕК від 20 травня 2024 року матеріальна шкода (збитки) при виконанні будівельних робіт ПП «Грант-Буд» на загальну суму 23769,60 грн. по об`єкту: «Капітальний ремонт спортивного залу ЗНЗ ст. №2 по вул. Святомиколаївська, 1, м. Олександрія Кіровоградської області» за договором №14 від 21.02.2018, з урахуванням висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №№0304/23 від 29.12.2023 документально підтверджується. Також експерт дійшов висновку про те, що матеріальна шкода (збитки) при виконанні будівельних робіт ПП «Грант-Буд» на загальну суму 4576,80 по об`єкту: «Поточний ремонт туалетів ЗНЗ І-ІІІ ст. №2 по вул. Святомиколаївська, 1, м. Олександрія Кіровоградської області» за договором №18 від 20.03.2018, з урахуванням висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №№0304/23 від 29.12.2023 документально підтверджується Щодо кримінального провадження відносно відповідача Судом досліджено Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12024121060000728 від 17.04.2024. Згідно з дослідженою копією обвинувального акта від 28.05.2024 [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 197-1 КК України. Суд дослідив копію ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 червня 2024 року у справі № 398/2815/24 (провадження № 1-кп/398/359/24). Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що у підготовчому судовому засіданні розглядався обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12024121060000728 від 17.04.2024 стосовно [PERSON] , який обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 4 ст. 197-1 КК України. Згідно з обставинами, викладеними в ухвалі суду, встановлено вчинення [PERSON] наступних дій: у період з 21.02.2018 по 21.06.2018, обіймаючи посаду директора ПП «Грант-Буд» (підприємства-підрядника за договорами №14 від 21.02.2018 та №18 від 20.03.2018), будучи службовою особою та маючи на меті заволодіння бюджетними коштами замовника, виділеними Олександрійською міською радою на проведення ремонтних робіт у ЗНЗ №2 (нині Гімназія імені Д.І. Чижевського), він склав завідомо неправдиві офіційні документи акти приймання виконаних будівельних робіт. В ухвалі зазначено, що [PERSON] , будучи обізнаним про часткове невиконання робіт, шляхом внесення до актів завідомо неправдивих відомостей, вказав вартість робіт, які підприємством фактично не були виконані, на загальну суму 28 346,40 грн (з яких 23 769,60 грн за договором №14 та 4 576,80 грн за договором №18). Після цього [PERSON] особисто підписав ці акти від імені підрядника та скріпив їх печаткою підприємства, внаслідок чого було безпідставно перераховано бюджетні кошти. Як убачається з тексту ухвали, під час підготовчого судового засідання обвинувачений [PERSON] заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК України). Судом було роз`яснено [PERSON] наслідки звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, зокрема те, що звільнення з указаних підстав не має реабілітуючого характеру, після чого обвинувачений надав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження із зазначених підстав. За результатами розгляду клопотання суд постановив ухвалу від 26.06.2024, якою звільнив [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрив. Цією ж ухвалою цивільний позов Олександрійської міської ради про стягнення 28 346,40 грн було залишено без розгляду. Згідно з відміткою на копії судового рішення, ухвала суду набрала законної сили 4 липня 2024 року. Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором. Суд дослідив письмові докази, які підтверджують досудове листування між органами прокуратури та уповноваженими органами місцевого самоврядування. Зокрема, керівник Олександрійської окружної прокуратури направив листи від 18 жовтня 2024 року № 55-6604вих-24 та від 14 травня 2025 року № 55-3040вих-25 Олександрійському міському голові. Також прокурор направив аналогічний лист від 18 жовтня 2024 року № 55-6606вих-24 директору Гімназії імені Д.І. Чижевського. У цих документах прокурор повідомив вказані органи про наявність ухвали суду від 26 червня 2024 року та факт завдання збитків місцевому бюджету на загальну суму 28 346,40 грн. Одночасно прокурор запитав, чи вживали ці органи заходи для судового стягнення вказаних коштів з відповідача для відновлення інтересів держави, а в разі невжиття чи планують вони такі заходи. Виконавчий комітет Олександрійської міської ради у листах від 21 жовтня 2024 року № 366/9/23/6 та від 19 травня 2025 року № 182/9/23/6 повідомив прокуратуру, що міська рада не має наміру звертатися до суду з позовом про стягнення витрат. У листах міська рада зазначила, що питання звернення до суду в порядку цивільного судочинства щодо стягнення завданої шкоди за договорами підряду належить виключно до компетенції Гімназії імені Д.І. Чижевського як самостійної юридичної особи та сторони договорів. У свою чергу, Гімназія імені Д.І. Чижевського у листі-відповіді від 22 жовтня 2024 року № 463 повідомила прокуратуру, що про факти неповного виконання робіт заклад дізнався безпосередньо з листа прокурора. Також Гімназія вказала, що звернулася до уповноваженого органу управління майном Олександрійської міської ради для узгодження подальших дій і самостійно до суду не зверталася. Зміст цього листування підтверджує факт, що ані Олександрійська міська рада, ані Гімназія позовів про стягнення шкоди до відповідача не подавали. Суд також дослідив письмове повідомлення керівника Олександрійської окружної прокуратури від 16 червня 2025 року № 55-3942ВИХ-26. Цим документом прокурор в порядку частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» поінформував Олександрійську міську раду та Гімназію імені Д.І. Чижевського про те, що прокуратура підготувала та самостійно направляє до Олександрійського міськрайонного суду цивільний позов в інтересах держави про стягнення з відповідача майнової шкоди. Норми права, які застосував суд. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні відносини органів місцевого самоврядування з юридичними особами, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування. Згідно з пунктом 18 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. Відповідно до пункту 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я, середньострокових зобов`язань за державними контрактами (договорами) щодо закупівлі озброєння, військової техніки, зброї і боєприпасів та здійснення витрат бюджету. Згідно з частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів. Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Суд враховує рішення КСУ 3 грудня 2025 року № 6-р(II)/2025, а також те, що Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року, а отже зазначена редакція цієї статті є чинною на час розгляду справи за позовом прокурора до [PERSON] . Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Частиною четвертою статті 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував. Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 265 ЦПК України суд зазначає норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Відповідно до частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно із частиною першою статті 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до статті 134 Кодексу законів про працю України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Правові висновки Верховного суду, що застосовані у справі. Верховний Суд у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18 зробив висновок, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо. Закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, тобто з нереабілітуючих підстав, не виключало можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляло потерпілих права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 дійшов висновку, що звільнення посадової особи від кримінальної відповідальності (зокрема, за статтею 366 КК України) на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами. У такому випадку обов`язок відшкодувати заподіяну майнову шкоду покладається безпосередньо на посадову особу як на фізичну особу-заподіювача на підставі загальних норм статті 1166 ЦК України, а не на її роботодавця. Верховний Суд у постанові від 08 жовтня 2024 року у справі № 711/4218/15-к зробив висновок, що усі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючими є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчиняв кримінального правопорушення. На противагу цьому нереабілітуючими є ті, що вирішують питання про вчинення особою кримінального правопорушення. Закриття кримінального провадження за ст. 49 КК України є нереабілітуючою підставою, оскільки може бути застосована лише щодо тієї особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Такого ж тлумачення поняття нереабілітуючих підстав і наслідків закриття кримінального провадження Верховний Суд дотримується також у постанові від 02 грудня 2021 року у справі № 449/1689/19. Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2025 року у справі № 712/8174/23 зробив висновок, що у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 зазначила, що сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 зробила, зокрема, такі висновки: 8.16. Суди встановили, що за статутом Школа є юридичною особою, неприбутковим закладом, має самостійний баланс, відокремлене майно, розрахунковий рахунок та веде самостійний бухгалтерський облік. Безпосереднє управління Школою здійснює директор, який в установленому порядку користується майном і розпоряджається коштами цього закладу, планує і організовує господарську діяльність та здійснює контроль за її виконанням, укладає угоди з юридичними та фізичними особами. Школа має повну фінансову самостійність і працює за власним штатним розкладом і кошторисом видатків, затверджених Управлінням. 8.17. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 55, частини першої статті 63 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону № 280/97-ВР комунальне підприємство, створене органом місцевого самоврядування, є господарською організацією, учасником господарських відносин, що діє на основі комунальної власності територіальної громади. Тобто Школа не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у постановах від 07.11.2018 у справі № 295/4481/16-ц та від 16.05.2018 у справі № 638/11634/17. 8.18. Щодо повноважень Школи як розпорядника бюджетних коштів Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. 8.19. За висновками КГС ВС, викладеними у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями БК України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок). 8.20. Відповідно до статті 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. 8.21. Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. 8.22. Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку). 8.23. Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (підпункт 6.22)). 8.24. Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини першої статті 2 БК України). 8.25. Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду. 8.26. За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду. 8.27. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Школа у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі природного газу за Договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (див. mutatis mutandis висновки КГС ВС, викладені у підпункті 6.49 постанови від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19). 8.28. Водночас слід зазначити, що ТОВ «АС» є суб`єктом господарювання, а метою його діяльності як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів і одержання прибутку відповідно до частини другої статті 3 ГК України. 8.29. Згідно із частиною четвертою статті 48 БК України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. 8.30. Отже, у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпунктах 6.27-6.29 постанови від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 та підпунктах 6.30-6.32 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18. … 8.33. Стосовно позову, поданого Прокурором в інтересах держави в особі Ради, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. 8.34. Звертаючись із позовом у цій справі, Прокурор зазначав, зокрема, що сторони Договору всупереч інтересам держави, без будь-яких належних підстав та з порушенням вимог Закону № 922-VIII уклали нікчемні додаткові угоди, якими суттєво збільшили ціну за одиницю товару, що призвело до нераціонального та неефективного використання 365 870,72 грн з обласного бюджету, що не відповідає меті цього Закону та гарантованим державою принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі за бюджетні кошти. При цьому правовідносини, пов`язані з використанням коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес, а витрачання цих коштів за нікчемними угодами такому інтересу не відповідає і порушує права та інтереси територіальної громади в особі Ради, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджувані порушення. 8.35. Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. 8.36. У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови). 8.37. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. 8.38. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України). 8.39. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. 8.40. Частиною другою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону № 280/97-ВР). 8.41. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону № 280/97-ВР). 8.42. Частинами другою та четвертою статті 61 Закону № 280/97-ВР передбачено, що районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. 8.43. За висновками КГС ВС, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції. 8.44. Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 8.45. На території Черкаської області таким органом місцевого самоврядування є Рада. 8.46. Суди попередніх інстанцій встановили, що Рада є засновником Школи, управляє закріпленим за нею майном, затверджує обласний бюджет, з якого фінансується цей комунальний заклад, і наділена повноваженнями контролю за виконанням бюджету. Школа підпорядкована Раді (засновнику), а органом управління цим закладом відповідно до делегованих повноважень є Управління. 8.47. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців Черкаської області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади Черкаської області. Отже, оскільки засновником Школи та власником її майна є територіальна громада Черкаської області в особі Ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання Школою коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі. Схожі висновки викладені у постановах КГС ВС від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33). 8.48. Цими висновками Велика Палата Верховного Суду відступає від протилежних висновків КГС ВС, викладених у постановах від 14.07.2022 у справі № 909/1285/21 (підпункт 1.2. пункту 5.27) та від 01.02.2023 у справі № 924/996/21, у яких КГС ВС відхилив доводи прокурора щодо наявності в органів місцевого самоврядування повноважень здійснювати захист законних інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із закупівлею комунальними закладами товарів за бюджетні кошти, з посиланням на те, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними або між органом місцевого самоврядування як засновником комунального підприємства та третіми особами, які здійснюють господарське правопорушення, на яке повинне реагувати комунальне підприємство як суб`єкт господарських відносин, а також з посиланням на те, що відповідні органи місцевого самоврядування не були сторонами договорів про закупівлю. 8.49. У контексті заявлених Прокурором позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь Школи Велика Палата Верховного Суду звертає також увагу на свої висновки, викладені у пункті 56 постанови від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, де вказано, зокрема, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог. 8.50. Разом із цим відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень. 8.51. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. 8.52. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 8.53. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 8.54. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 8.55. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 8.56. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. 8.57. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 8.58. Якщо після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункти 8.33-8.41). 8.59. Постановляючи оскаржувані рішення в частині залишення без розгляду позову Прокурора, поданого в інтересах держави в особі Ради, про стягнення на користь Школи 365 870,72 грн, суд першої інстанцій виходив, зокрема, з того, що Рада не є стороною Договору, а суд апеляційної інстанції погодився з його мотивами, посилаючись на висновки про те, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність між ними владних повноважень, які подібні до висновків, викладених у постановах КГС ВС від 14.07.2022 у справі № 909/1285/21 (підпункт 1.2. пункту 5.27) та від 01.02.2023 у справі № 924/996/21, від яких Велика Палата Верховного Суду відступила у цій постанові (див. підпункт 8.48). 8.60. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до пункту 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. 8.61. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин. 8.62. Як убачається з матеріалів справи, на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України Прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Радою, яка, за його твердженнями, усвідомлювала порушення інтересів держави та територіальної громади, однак відмовилась вживати заходи, спрямовані на стягнення спірних грошових коштів у судовому порядку, про що повідомила Прокурора відповідним листом (тобто навів підставу для представництва інтересів держави); зазначив, що цей позов спрямований на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання розпорядження коштами обласного бюджету, а також указав, що витрачання цих коштів з порушенням бюджетного законодавства та законодавства про закупівлі, порушує права та інтереси територіальної громади, що, в свою чергу, не відповідає інтересам держави (тобто навів підстави для звернення з позовом). 8.63. При цьому в позовній заяві Прокурор стверджував, що дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, шляхом надіслання 02.09.2021 та 29.09.2021 Раді листів, у яких повідомлялось про витрачання Школою коштів обласного бюджету з порушеннями вимог законодавства, а цей орган, реагуючи на стверджуване порушення інтересів територіальної громади та держави, направив у відповідь Прокурору лист, за змістом якого не виявив наміру самостійно звернутися з відповідним позовом до суду та не спростував твердження Прокурора щодо виявлених порушень законодавства. Такі дії були оцінені Прокурором як бездіяльність. 8.64. Однак, залишаючи без розгляду позов Прокурора, поданий в інтересах держави в особі Ради, суди попередніх інстанцій обмежились констатацією того, що позов містить вимоги, спрямовані на стягнення коштів на користь Школи, а Рада не є стороною Договору. 8.65. Аргументувавши необхідність залишення без розгляду позову Прокурора, поданого в інтересах держави в особі Ради, неправильними висновками, зокрема, про те, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними, суди не врахували, що Рада наділена владними повноваженнями, та не з`ясували питання невиконання або неналежного виконання цим позивачем дій, спрямованих на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, зокрема, не досліджували вищевказаних листів, у зв`язку із чим належним чином не встановили, чи дотримався Прокурор порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, тобто чи мала Рада можливість спростувати стверджуване ним порушення інтересів держави або самостійно звернутись до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення, а також чи можна кваліфікувати її дії у спірних правовідносинах як бездіяльність. 8.66. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що в Прокурора відсутні законні підстави на звернення із цим позовом до суду в інтересах держави в особі Ради, оскільки вони зроблені без належного дослідження обставин дотримання ним порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, а також без встановлення наявності або відсутності бездіяльності цього органу після отримання такого звернення, що може слугувати достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Ради, у зв`язку із чим частково погоджується з доводами Скаржника, викладеними в підпункті 4.2 цієї постанови. Мотивована оцінка і висновки суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором та визначення належного позивача. Судом встановлено, що прокурор перед зверненням до суду направляв листи Олександрійській міській раді та Гімназії імені Д.І. Чижевського з повідомленням про виявлені факти безпідставного перерахування бюджетних коштів та завдання шкоди державі внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, кримінальне провадження за яким було закрите з нереабілітуючих обставин. Олександрійська міська рада у листах-відповідях повідомила прокуратуру про відсутність наміру самостійно звертатися до суду, зазначивши, що це питання належить виключно до компетенції Гімназії як сторони договорів підряду. Водночас Гімназія повідомила, що до суду не зверталася. Застосовуючи до цих правовідносин зазначені вище норми Конституції, ЦПК і ЗУ Про прокуратуру, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21. Згідно з цими висновками, комунальний заклад у відносинах щодо розрахунків за договором виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах і розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня. Оскільки засновником комунального закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює його діяльність та виконання місцевого бюджету, саме вказаний орган місцевого самоврядування є належним позивачем у справі про відшкодування шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням, що полягає у протиправному заволодінні коштами, що належать територіальній громаді. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення прокурора самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, це кваліфікується як бездіяльність і є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. На підставі встановлених фактів та наведених норм права суд приходить до висновку, що Олександрійська міська рада є належним позивачем у цій справі як орган, уповноважений державою здійснювати функції фінансового контролю та управління майном територіальної громади, зокрема і коштами бюджету, що були спрямовані на оплату зобов`язань за договорами у цій справі. Листування між прокуратурою та міською радою підтверджує свідому бездіяльність останньої щодо захисту інтересів держави. Відтак, прокурор діє у цій справі правомірно, дотримавшись процедури, передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». З огляду на ці висновки, суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що належним позивачем мала бути Гімназія імені Д.І. Чижевського, а також доводи про те, що прокурор не набув права на представництво інтересів держави. Ці твердження прямо суперечать зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо статусу комунальних закладів та повноважень органів місцевого самоврядування. Щодо юрисдикції спору. Суд доходить висновку, що даний спір стосується правовідносин відшкодування шкоди (делікту) та виник між державою в особі Олександрійської міської ради та фізичною особою [PERSON] як заподіювачем шкоди. Такі правовідносини не пов`язані з виконанням господарських договорів між юридичними особами та не є корпоративним спором, а тому справа правомірно розглядається в порядку цивільного судочинства. Відповідно суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Заявлені вимоги стосуються не стягнення боргу чи штрафних санкцій за договором підряду, а притягнення до цивільно-правової відповідальності фізичної особи за майнову шкоду, завдану вчиненим ним суспільно-небезпечним діянням, що містить ознаки злочину та кримінальне провадження за яким закрито з нереабілітуючих підстав. Щодо доведення складу делікту: шкоди, протиправності дій, причинного зв`язку та вини. Суд встановив, що ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 26 червня 2024 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності за його власним клопотанням, а кримінальне провадження закрито. Оцінюючи значення вказаної ухвали для вирішення цього цивільного спору, суд застосовує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 лютого 2025 року у справі № 712/8174/23. Згідно з цим висновком, у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності без проведення повного судового розгляду суд не може і не повинен констатувати факт вчинення особою кримінально-караного діяння або її винуватість. Водночас, згідно з висновками Верховного Суду у постановах від 08 жовтня 2024 року у справі № 711/4218/15-к, від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18 та від 02 грудня 2021 року у справі № 449/1689/19, закриття кримінального провадження за статтею 49 КК України є нереабілітуючою підставою, що не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи. Отже, суд у порядку цивільного судочинства зобов`язаний самостійно встановити наявність складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинно-наслідкового зв`язку та вини. Оцінюючи зібрані у справі докази відповідно до норм глави 5 ЦПК України, що встановлюють особливості і процедуру доказування у цивільному процесі, в їх сукупності, суд встановив наявність у діях відповідача [PERSON] усіх елементів складу цивільного правопорушення. Судом встановлено, що факт завдання і розмір завданої майнової шкоди підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи №0304/23 від 29 грудня 2023 року та висновком судової економічної експертизи №СЕ-19/112-24/5638-ЕК від 20 травня 2024 року. Відповідно до цих доказів, експертами встановлено факт невідповідності обсягів та вартості фактично виконаних робіт тим обсягам, що були включені до актів форми КБ-2в. Зокрема, встановлено завищення вартості робіт за договором №14 (капітальний ремонт спортзалу) на суму 23 769,60 грн та за договором №18 (поточний ремонт туалетів) на суму 4 576,80 грн. Вказані експертні висновки складені судовими експертами, які були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що експертом під час натурного обстеження оглядалися інші приміщення, а у будівлі працювали декілька підрядників, через що нібито неможливо ідентифікувати обсяг робіт, виконаних саме Приватним підприємством «Грант-Буд». Суд зазначає, що дослідження у межах судової будівельно-технічної експертизи №0304/23 проводилося на підставі первинних облікових документів (актів форми КБ-2в), підписаних безпосередньо відповідачем, з чітким розмежуванням об`єктів та видів робіт за кожним окремим договором підряду. Експерт здійснював порівняння фактично наявних обсягів робіт із тими, що були безпосередньо задекларовані відповідачем у конкретних актах приймання виконаних робіт за договорами №14 та №18. Відтак, наявність інших підрядників на об`єкті не спростовує факту відсутності тих обсягів робіт, які відповідач включив до своїх актів та за які отримав бюджетні кошти. Суд також визнає безпідставними доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта у зв`язку з тим, що [PERSON] не був залучений до проведення натурного огляду об`єкта під час експертизи. Вказана експертиза призначалася і проводилася під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Вона була проведена на підставі первинних документів, підписаних самим відповідачем, з чітким розмежуванням робіт за кожним окремим договором. На момент її проведення відповідач не мав процесуального статусу підозрюваного, а чинне кримінальне процесуальне законодавство не передбачає обов`язкової участі посадових осіб підрядника під час огляду об`єктів експертом. Крім того, пояснення відповідача та його представника не містять достатніх даних для того, щоб спростувати зазначені висновки експерта. Їх посилання на те, що експерт оглянув ні не приміщення не підтверджуються жодними наявними у справі доказами. Відповідач та його представник таких доказів, які б вказували на стверджувальні ними недоліки експертизи не надали. Відповідно до статті 106 ЦПК України, відповідач та його представник не були позбавлені процесуальної можливості замовити проведення власної експертизи, а згідно зі статтями 103, 113 Цивільного процесуального кодексу України заявити клопотання про призначення у цій цивільній справі повторної або комісійної експертизи для спростування висновків попередніх досліджень. Однак таким правом сторона відповідача не скористалася, обмежившись лише усними незгодами з висновками експерта. За таких обставин згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України суд виходить з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд критично оцінює посилання представника відповідача та представника третьої особи на те, що всі роботи були прийняті замовником та інженером з технічного нагляду без зауважень, а протягом гарантійного строку Гімназія не зверталася з претензіями щодо усунення недоліків. Суд вважає, що відсутність зауважень під час візуального приймання робіт посадовими особами замовника не спростовує висновків судової будівельно-технічної експертизи. Як убачається з матеріалів справи та пояснень третьої особи, експертом були виявлені приховані завищення обсягів робіт (зокрема, товщина шару штукатурки, обсяги шпаклювання, наявність сітки під шаром оздоблення тощо), які неможливо було встановити під час звичайного візуального огляду без застосування спеціальних знань та інструментальних методів дослідження (зокрема, взяття зразків з глибини стін). Отже, суд приходить до висновку, що факт неправомірного завищення вартості робіт та розмір заподіяної майнової шкоди є доведеними належними та допустимими доказами, які відповідачем не спростовані. Протиправна поведінка відповідача та причинно-наслідковий зв`язок підтверджуються тим, що саме [PERSON] , перебуваючи на посаді директора Приватного підприємства «Грант-Буд», особисто підписав та скріпив печаткою акти приймання виконаних будівельних робіт, до яких були внесені відомості про роботи, які фактично не виконувались. Саме ці підписані відповідачем документи стали підставою для безпідставного перерахування бюджетних коштів на рахунки підрядника, чим державі в особі Олександрійської міської ради було завдано майнової шкоди. Вирішуючи питання про наявність вини [PERSON] , суд застосовує положення частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідно до цієї норми, обов`язок доведення відсутності вини у заподіянні шкоди покладається на відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник не надали суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували висновки судових експертиз або підтверджували відсутність вини відповідача у підписанні актів із завищеними обсягами робіт. Тому суд презюмує наявність вини [PERSON] у завданні шкоди Олександрійській міській територіальній громаді в особі Олександрійської міської ради. З огляду на вказане, суд відхиляє посилання представника відповідача на принцип презумпції невинуватості та відсутність обвинувального вироку суду як на підставу для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність усіх елементів складу цивільно-правового правопорушення (делікту) для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати завдану майнову шкоду. Щодо визначення належного відповідача та незастосування трудового законодавства. Суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі, а завдана шкода має відшкодовуватися виключно юридичною особою Приватним підприємством «Грант-Буд» на підставі частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України. За змістом статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Водночас судом встановлено, що стосовно [PERSON] закрито кримінальне провадження з нереабілітуючих підстав, у якому він обвинувачувався за частиною 2 статті 191 Кримінального кодексу України, зокрема у тому, що він умисно незаконно заволодів бюджетними коштами, якими розпорядився на власний розсуд, а також за частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України за обвинуваченням у службовому підробленні, зокрема, складанні та підписанні актів із завідомо неправдивими відомостями, які використав для заволодіння бюджетними коштами. Вчинення керівником підприємства суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки умисного злочину, з використанням свого службового становища виходить за межі правомірного виконання ним звичайних трудових чи службових обов`язків. У таких правовідносинах юридична особа виступає лише інструментом, за допомогою якого фізична особа реалізує свій умисел на протиправне заволодіння коштами третьої особи. Відтак, положення статті 1172 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються. Належним відповідачем за вимогами про відшкодування шкоди є безпосередньо фізична особа-заподіювач [PERSON] , на якого покладається такий обов`язок за загальними правилами частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України. Обґрунтовуючи цей висновок, суд враховує та застосовує правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18. Обставини вказаної справи є подібними до спірних правовідносин, оскільки у ній розглядалося питання відшкодування майнової шкоди, завданої посадовою особою (начальником лабораторії), щодо якої кримінальне провадження за фактом службового підроблення офіційних документів (стаття 366 КК України) також було закрито на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що закриття провадження за таких обставин є нереабілітуючим, і погодився із застосуванням статті 1166 Цивільного кодексу України для стягнення заподіяної шкоди безпосередньо з посадової особи як фізичної особи-заподіювача, а не з її роботодавця. Зазначене повністю підтверджує правомірність пред`явлення позову в цій справі безпосередньо до [PERSON] як до фізичної особи. З цих же підстав суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що [PERSON] звільнений від матеріальної відповідальності згідно з пунктом 5.2 контракту керівника підприємства. Умови трудового контракту щодо обмеження внутрішньої відповідальності керівника регулюють виключно корпоративні та трудові відносини між підприємством та його директором. Такі договірні умови не можуть скасовувати чи змінювати імперативні норми Цивільного кодексу України, зокрема статтю 1166 ЦК України, щодо деліктної відповідальності фізичної особи за майнову шкоду, завдану нею третім особам (державі, територіальній громаді) внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння. Крім того, суд зазначає про безпідставність посилань прокурора у позовній заяві на норми статей 130 та 134 Кодексу законів про працю України як на правову підставу позову. Матеріальна відповідальність працівника є інститутом трудового права, умови та підстави якої закріплені у КЗпП України, тоді як відповідальність внаслідок завдання шкоди, передбачена ст.1166 ЦК, є цивільно-правовим інститутом. Норми статей 130 та 134 КЗпП України регулюють виключно відносини з притягнення працівника до матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, де він працює. Оскільки між Олександрійською міською радою та [PERSON] не існувало трудових відносин, а спір стосується відшкодування шкоди, завданої деліктом безпосередньо територіальній громаді, до спірних правовідносин норми трудового права не застосовуються. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги керівника Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Олександрійської міської ради Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] майнової шкоди у сумі 28 346,40 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною шостою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що прокурор при зверненні до суду з цим позовом в інтересах держави був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави у розмірі 3 028,00 грн. Інших судових витрат сторонами не заявлено.

Outcome: approved