Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

23.01.2026 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову позивачка зазначила, що вона зареєстрована та проживає починаючи із 14 березня 1980 року за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що вселилася у помешкання квартири разом зі своєю сім`єю на підставі договору найму житлового приміщення в будинках місцевих рад депутатів трудівників Української РСР, який було укладено із її батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Квартира [ADDRESS] не приватизована. [PERSON] вказує, що окрім неї, у квартирі зареєстровані: Відповідач -1 - [PERSON] , колишній чоловік позивачки, Відповідач-2 донька позивачки [PERSON] , Відповідач-3 онук [PERSON] , Відповідач-4 онука [PERSON] . Позивачка стверджує, що відповідачі не проживають у помешканні квартири, починаючи із різних календарних дат. Відповідач-1 не проживає у помешканні починаючи із січня 2010 року з причини припинення сімейних відносин із позивачкою. Відповідач-2 не проживає у помешканні починаючи із березня 2012 року. Відповідач-3 та Відповідач-4 не проживають у помешканні починаючи із грудня 2021 року. Крім того, позивачка зазначає що Відповідач-2 має власне житло, яке вона придбала та разом із своїми дітьми Відповідачем-3 та Відповідачем-4 проживає у ньому на протязі довготривалого часу. Також позивачка вказує, що самостійно самотужки сплачує комунальні послуги за помешкання, а Відповідачі не приймали та не приймають у цьому ніякої участі. Зазначене свідчить, що вони втратили будь-який інтерес до помешкання квартири. Відповідачі не приймають участі у ремонті помешкання квартири. Ця обставина утворює додатковий тягар на позивачку з фінансової точки зору та змушує її самостійно утримувати помешкання, що само по собі є не справедливим Отже перелічені факти дають позивачці підстави порушити у судовому порядку питання про визнання відповідачів такими особами, що втратили право проживання у житловому приміщенні. Відповідачі не проживають у приміщенні більш ніж 6 (шість) місяців без поважних причин, які визнаються такими в силу діючого законодавства України. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 23.01.2026 року матеріали справи передано на розгляд судді. Ухвалою судді від 30.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали та призначено проведення підготовчого засідання на 26.02.2026 року на 11:00 год. 26.02.2026 року підготовче судове засідання відкладено на 31.03.2026 року на 11:45 год, в зв`язку з неявкою сторін та наданням представницею позивачки - адвокатом Демченко Н.В. заяви про перенесення розгляду справи. 02.03.2026 року від представниці позивачки - адвоката Демченко Н.В., через систему «Електронний суд» надійшла уточнена позовна заява. 31.03.2026 рокусторони до підготовчого судового засідання не з`явилися. В матеріалахсправи містяться заяви представниці позивачки - адвоката Демченко Н.В. від 20.02.2026 року та від 31.03.2026 року про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 12.02.2026 року відповідачка [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. 12.02.2026 року відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. 16.02.2026 року відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. 16.02.2026 року відповідач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступних висновків. Встановлено, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що 07.12.1977 року [PERSON] , на підставі Ордеру, укладено Договір №22 найму житлового приміщення в будинках місцевої Ради депутатів трудящих Української РСР, а саме: однокімнатної квартири [ADDRESS] . Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є донькою [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] [PERSON] помер. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є донькою, а відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] онуками позивачки, що підтверджуєтька копіями: свідоцтва про народження відповідачки [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтва про шлюб відповідачки [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцт про народження відповідачів [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Також матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Факт ресєтрації за адресою: [ADDRESS] відповідача 1 - [PERSON] підтверджується інформацією про зареєстроване/задеклароване місце проживання/зняття із зареєстрованого/задекларованого місця проживання осіб, наданих Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради на запит суду. Факт ресєтрації за вказаною адресою відповідача 2- [PERSON] підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/019467499 від 31.12.2025 року. Факт реєстрації відповідачів 3, 4 - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується листами Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської радивід 06.01.2026 року. Факт ресєтрації позивачки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується відбитком штампу у її паспорті громадянки України серії [NUMBER] . Актами про встановлення факту не проживання зареєстрованих осіб у помешкані, складеними 10.06.2024 року, 25.03.2025 року та 10.12.2025 року сусідами [PERSON] та [PERSON] , посвідчується, що у квартирі [ADDRESS] не проживають зареєстровані особи: [PERSON] із січня 2010 року, [PERSON] із березня 2012 року, [PERSON] та [PERSON] із грудня 2021 року. Крім того, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10216207 від 27.03.2006 року, [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу №1266 від 24.03.2006 року, належить квартира [ADDRESS] . Факт проживання [PERSON] та її дітей відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується Актами про встановлення факту проживання, складеними сусідами [PERSON] та [PERSON] 15.09.2022 року, 10.10.2024 року та 10.12.2025 року. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року в справі № 761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Суд застосовує при вирішенні цього спору житлове законодавство, зокрема положення Житлового кодексу України в редакції, що діяла на момент існування спірних правовідносин. Правовідносини, які виникли між позивачкою та відповідачами, врегульовані нормами ЦК України та ЖК України. Відповідно до Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 (який набрав законної сили 15.02.2026) Житловий кодекс України втратив чинність, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи. Суд також враховує зміни житлового законодавства, зокрема набрання чинності Законом України «Про основні засади житлової політики». Водночас спірні правовідносини у даній справі виникли значно раніше - на момент вселення членів сім`ї до спірного житлового приміщення та подальшого фактичного проживання сім`ї у квартирі. Отже, правовідносини щодо користування спірним житловим приміщенням виникли та тривали у період дії положень Житлового кодексу України, які регулювали порядок користування житлом державного та комунального житлового фонду. Враховуючи принцип незворотності дії законів у часі, закріплений у статті 58 Конституції України, а також те, що спірні житлові правовідносини сформувалися за дії зазначених норм, суд застосовує положення статей Житлового кодексу України для оцінки прав та обов`язків сторін у даній справі. Частиною 1 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За змістом ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Згідно статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням або на підставі положень ст. 71 ЖК України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України саме на позивача. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22.11.2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26.02.2020 року у справі №333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18.03.2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 09.09.2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19), від 16.06.2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), 11.10.2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21). За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами глави 5 ЦПК України, а саме частини 1 статті 79 ЦПК України, частини 1 статті 80 ЦПК України, частини 6 статті 81 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що стороною позивачки надано достатні докази того, що відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають в квартирі [ADDRESS] , фактично змінили місце свого постійного проживання, не несуть витрати за житлово-комунальні послуги. За встановлених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме слід визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , що є підставою зняття їх з реєстрації. У відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням визнання відповідачами позовних вимог суд приходить до висновку про задоволення позову. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, враховуючи відсутність клопотання позивачки щодо розподілу судових витрат, суд вважає, судові витрати віднести на рахунок позивачки.

Outcome: approved