Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

02.10.2025 року представник позивача Усенко А.В. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, посилаючись на наступні обставини. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем 22.05.2020 року був вчинений виконавчий напис № 1181 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі по тексту АТ «Ідея Банк») заборгованості в розмірі 24 634,18 грн. Підставою для вчинення виконавчого напису стало невиконання позивачем зобов`язань за кредитним договором №С06.592.70207, укладеним 09.03.2017 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк». На підставі зазначеного виконавчого напису державним виконавцем Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саліоновою Тетяною Олександрівною 04.08.2020 року відкрито виконавче провадження №62715740 про стягнення з позивачки на користь АТ «Ідея Банк» даної заборгованості. В примусовому порядку з [PERSON] на користь відповідача в рахунок погашення кредитної заборгованості було стягнуто 18 380,16 грн. Позивач вважає, що виконавчий напис щодо стягнення з неї заборгованості є таким, що не підлягає виконанню, з наступних підстав. [PERSON] наголошує, що приватним нотаріусом порушені правила та умови видачі виконавчих написів, а саме: не перевірено безспірність заборгованості, не перевірені строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, не надано доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень. Крім того, позивач зазначає, що нотаріуси мають право вчиняти виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Даний перелік встановлений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року, та не містить посилань на кредитний договір, як на документ, за яким нотаріус в праві вчинити виконавчий напис. Приватний нотаріус Остапенко Є.М. при вчинені оспорюваної нотаріальної дії не переконався належним чином у наявності прав у відповідача звертатись за виконавчим написом та у безспірності розміру суми, заявленої до стягнення. З наведених вище підстав позивач просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача на її користь набуті без достатньої правової підстави кошти в сумі 18 380,16 грн. та понесені судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.10.2025 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, зобов`язано приватного нотаріуса Остапенка Є.М. надати належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали на подачу відзиву на позовну заяву. Третім особам роз`яснено право подати пояснення щодо позову чи відзив на позовну заяву (а.с.100-102). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.10.2025 року задоволено заяву про забезпечення позову, зупинено стягнення у виконавчому провадженні №62715740 на підставі виконавчого напису №1181 (а.с.102а-102б). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.10.2025 року задоволено клопотання позивача про витребування у АТ «Ідея Банк» кредитного договору №С06.592.70207 (а.с.103-104). 29.10.2025 року від представника АТ «Ідея Банк» Надії Гаталяк надійшов відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнає, посилаючись на наступні підстави. Зазначила, що на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (якою було знято обмеження на вчинення нотаріусами виконавчих написів щодо заборгованості за кредитними договорами, укладеними у простій письмовій формі) був чинним, та втратив чинність лише з набуттям чинності Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 року № 480 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану», якою виключено розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» з переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172. Зазначила, що АТ «Ідея Банк» надав нотаріусу всі необхідні документи на підтвердження безспірності заборгованості, надала детальний розрахунок заборгованості позивача станом на дату виконавчого напису, в якому відображаються всі нарахування та погашення, що були здійснені [PERSON] . Також зазначила, що на адресу боржника направлялась вимога про усунення порушень кредитних зобов`язань та довідка-розрахунок заборгованості, яку позивач залишила без задоволення. А тому виконавчий напис був вчинений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, представник зауважила, що правовою підставою для їх стягнення є саме кредитний договір, укладений між позивачкою та відповідачем, а тому в розумінні ст. 1212 ЦК України дані кошти не є безпідставно набутими, а тому в задоволенні даної позовної вимоги теж слід відмовити. Судові витрати на правничу допомогу вважає недоведеними та неспівмірними із складністю судового спору. Платіжна інструкція від 06.08.2025 року не є документом, що підтверджує оплату правничих послуг, оскільки оплату здійснив [PERSON] , та не можливо встановити, що ці послуги надавались саме позивачу. Крім того, Акт здачі-прийняття наданих послуг від 06.08.2025 року вважає підробленим документом, оскільки він містить недостовірні відомості (а.с.110-117). Третя особа приватний нотаріус Остапенко Є.М. належним чином повідомлявся про розгляд справи, шляхом надсилання на його юридичну адресу копії ухвали про відкриття провадження то копії позову з додатками, про що свідчить поштовий конверт, який повернувся на адресу суду, як не вручений, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с.109). На виконання ухвали від 10.10.2025 копію нотаріальної справи на адресу суду не направив. Державний виконавець Саліонова Т.О. належним чином повідомлялась про розгляд справи в суді, шляхом направлення на копії ухвали про відкриття провадження та копії позову з додатками до електронного кабінету Нікопольського відділу державної виконавчої служби в підсистемі «Електронний суд». Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем 22.05.2020 року був вчинений виконавчий напис №1182 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 24 634,18 грн. (а.с.66). Підставою для його вчинення стало невиконання позивачкою зобов`язань за Кредитним договором №С06.592.70207, укладеним 09.03.2017 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк». Сума заборгованості за період з 28.07.2019 року по 07.04.2020 року склала: 15 536,80 грн. основний борг; 466,37 грн. прострочений борг; 4 809,29 грн. - прострочені проценти; 821,72 грн. строкові проценти; 1 100,00 грн. інші штрафні санкції; 1 900,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису, а всього 24 634,18 грн. На підставі зазначеного вище виконавчого напису 04.08.2020 року державним виконавцем Нікопольського відділу виконавчої служби Саліоновою Тетяною Олександрівною відкрито виконавче провадження №62715740 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» даної заборгованості. Предметом спірних правовідносин у цій справі є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно п. 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів. Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року по справі № 6-887цс17 висловив правову позицію та вказав, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Оскаржуваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 22.05.2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень. У разі задоволення такого позову адміністративний суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень (п. 1 ч. 2 ст. 245 КАС України). Резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили. Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду (ч.ч. 1, 2 ст. 265 КАС України). Таким чином, законом чітко визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а не з моменту набрання чинності нормативно-правовим актом, яким підтверджено нечинність такого акту або виключено з нього відповідне (нечинне) положення. А тому твердження відзиву про протилежне не ґрунтуються на вимогах закону та пов`язані з неправильним тлумаченням закону. Аналогічні висновки викладені й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, згідно якої судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Із наданих стороною відповідача суду документів вбачається, що кредитний договір укладався між сторонами у простій письмовій формі, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника (а.с.139-140). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження 14-706цс19) зазначено, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Розрахунок заборгованості, наданий відповідачем до відзиву, є відображенням лише числових показників без зазначення конкретних арифметичних дій і не є правовою підставою для стягнення сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог відповідача до позивача. Сам розрахунок не містить необхідних даних, а лише констатує наявність недоказаного (недоведеного) розміру кредиту та відсотків із зазначенням їх підвидів як строкових, так і прострочених. Сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру позивачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 08 травня 2018 року по справі № 315/353/17. Відповідачем також не надано доказів, що позивач належним чином повідомлялась про порушення кредитних зобов`язань та наявність у неї заборгованості. Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, що виконавчий напис вчинено щодо звернення стягнення заборгованості за договором, який не було посвідчено у нотаріальному порядку, а також, що виконавчий напис було вчинено без здійснення перевірки обставин відсутності спору щодо розрахунку боргу. За таких обставин, суд вважає, що зазначений та оспорений позивачем виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у розмірі 18 380,16 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Згідно наданих позивачем платіжних доручень, в рамках виконавчого провадження №62715740, відкритого на підставі виконавчого напису № 1181 від 22.05.2020 року, з [PERSON] на користь АТ «Ідея Банк» в рахунок погашення заборгованості були стягнуті кошти, загальною сумою 18 380,16 грн., що відповідачем не заперечується (а.с.37-49). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів в розмірі 18 380,16 грн., стягнутих державним виконавцем на користь АТ «Ідея Банк», оскільки виконавчий напис №1181, виданий 22.05.2020 року, на підставі якого проведено стягнення, суд визнає таким, що не підлягає виконанню, тому відсутня підстава для такого стягнення, а стягнуте за виконавчим написом підлягає поверненню позивачу. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8.ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Усенком А.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги від 06.08.2025 року (а.с.52-53). До Договору долучено ордер, адвокатське свідоцтво, Акт здачі-прийняття наданих послуг, згідно якого вартість послуг склала 12 040,00 грн. (а.с.14,15,53 зворот), а також платіжну інструкцію №К555-РСТА-96К2-52АЕ від 06.08.2025 року на суму 12 040,00 грн. (а.с.51). Однак, в поданій заяві стороною позивача заявлена вимога щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 6 020 грн. 00 коп., а тому суд, у відповідності до вимог чинного законодавства, здійснює розгляд справи та ухвалює рішення в межах заявлених вимог. Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 року (справа № 554/2586/16-ц) констатує, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц). Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в цій частині, та вважає платіжну інструкцію №К555-РСТА-96К2-52АЕ від 06.08.2025 року на суму 12 040,00 грн. належним та допустимим доказом сплати коштів за надання правничої допомоги, враховуючи заяву [PERSON] (а.с.50). Крім того, в Акті здачі-прийняття наданих послуг від 06.08.2025 року зазначено саме про надання послуги зі складання заяви про забезпечення позову, а не подання заяви про забезпечення позову, а тому заперечення представника відповідача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними. Суд виснує, що склад та розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим та підтвердженим у розмірі 6 020,00 грн., відповідає критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, ціною позову, значенням справи для сторони, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. за подання позовної заяви та 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову (а.с.1,63). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved