Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути в солідарному порядку з Державного бюджету України та Комунального некомерційного підприємства «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня Чорнобаївської селищної ради» на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 17 000.00 грн, відшкодувати моральну шкоду в сумі 50 000 грн., а також судові витрати в сумі 20 000.00 грн. Позов обґрунтований тим, що на підставі висновку №23 від 03.08.2024 про перебування [PERSON] в стані наркотичного сп`яніння, що був складений лікарем КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня Чорнобаївської селищної ради», інспектором ВПД №2 Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області складено протокол, серії ЕПР 1 №107042 від 03.08.2024 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.09.2024 по справі №709/1444/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000.00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24.01.2025 апеляційну скаргу, яка подана захисником [PERSON] - адвокатом Дон В.О. було задоволено та постанову Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.09.2024 скасовано та закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП в зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Позивач зазначає, що апеляційною інстанцією встановлено факт грубого порушення процедури медичного огляду, передбаченої Інструкцією № 1452/735. Зокрема, на підставі відеозаписів суд встановив, що лікар КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» [PERSON] фактично не проводила клінічний огляд позивача, була відсутня на робочому місці під час процедури та формально підписала акт №23 із внесенням до нього недостовірних відомостей про стан вегетативно-судинних реакцій, ходи та пози Ромберга. Вказані обставини стали підставою для винесення судом окремої ухвали щодо лікаря та підтверджують протиправність дій відповідача, що призвели до тривалого (понад 5 місяців) незаконного обмеження позивача у праві керування транспортним засобом та завдання йому моральної шкоди. Внаслідок вказаних протиправних дій [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, яка виражалася у різного роду душевних стражданнях, які полягають, зокрема, у тому, що зазначені події негативно вплинули на звичайний спосіб життя, він вимушений був витрачати час на судові засідання, які проходили виключно у робочий час та взагалі за межами його місця проживання (Чорнобаївський районний суд Черкаської області, Черкаський апеляційний суд), винаймати адвоката, на що витрачати свої власні кошти, користуватись тимчасовим посвідченням водія, яке втратило чинність через 3 місяці, а своє водійське посвідчення він зміг отримати тільки 11.03.2025 року, оскільки працівники поліції не хотіли його віддавати. Завдано значної шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення позивача по статті 130 статті КУпАП до відповідальності робило з нього образ суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати наркотичні засоби керуючи автотранспортом. Крім того, позивач відчував значну тривогу через те, що його було незаконно позбавлено права керування транспортним засобом на 1 рік та накладено значний штраф (17000 грн.). За цих підстав позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 26.03.2025 відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідачем КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня Чорнобаївської селищної ради» подано до суду відзив на позов, у якому відповідач проти позовних вимог позивача заперечує повністю, посилаючись на те, що медичний заклад не є належним відповідачем у даній справі. Свою позицію обґрунтовує тим, що норми Закону №266/94-ВР та ст. 1176 ЦК України поширюються виключно на дії правоохоронних та судових органів, а відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок державного бюджету, а не власних коштів комунального підприємства. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту завдання йому моральних страждань саме діями лікарні, оскільки погіршення стану здоров`я позивача зумовлене його давніми хронічними захворюваннями, а не процедурою освідування. Також медичний заклад вказує на неспівмірність та необґрунтованість заявлених витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх завищеними щодо складності справи та фінансового стану відповідача. Відповідачем ГУНП в Черкаській області подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог та посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.01.2025 по справі №335/6977/22 наполягає, що для покладення відповідальності на державу за дії посадових осіб органів державної влади необхідна наявність трьох елементів: неправомірний характер дії (бездіяльності) посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Зі змісту постанови Черкаського апеляційного суду від 24.01.2025у справі №709/1444/24 не вбачається, що складений протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам закону, зокрема ст. 256 КУпАП, а закриття провадження у справі відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або інші протиправні дії працівника поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, а через недоведеність в діях водія [PERSON] складу правопорушення. Таким чином відсутні правові підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди. Крім того, заявлені позивачем вимоги про стягнення судових витрат є необґрунтованими оскільки у матеріалах справи відсутні порядки обчислення адвокатського гонорару, що не дає можливості дійсно пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо заявленого розміру адвокатського гонорару. Відповіді на відзиви позивачем не надано. Ухвалою суду від 22.07.2025 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав у повному обсязі, надавши суду пояснення аналогічні поясненням, що містяться у позовній заяві. Просив врахувати, що працівник поліції був присутнім при проведенні огляду [PERSON] на стан сп`яніння та усвідомлював, що працівники медичного закладу діють неналежним чином. У судовому засіданні представник ГУ НП в Черкаській області проти задоволення позову заперечував з підстав, що вказані у відзиві на позовну заяву, наполягав на необхідності врахування правових висновків, що були вказані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі №335/6977/22. Представник КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників у справі, дослідивши докази, що містяться у ній, суд приходить до наступних висновків. 02.08.2024 року відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №107042, відповідно до якого зазначено, що [PERSON] 02.08.2024 о 23 год. 49 хв. на автодорозі Чорнобай-Мельники керував автомобілем ВАЗ 2108, д.н.з. [NUMBER] у стані наркотичного сп`яніння. Огляд проводився у медичному закладі приймальному відділенні Чорнобаївської багатопрофільної лікарні, зі згорди водія, у встановленому законом порядку, висновок 23 від 03.08.2024. результат позитивний, чим порушив п. 2.9 (а) ПДР - керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що знижують увагу та швидкість реакції за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.09.2024 року позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та притягнуто до відповідальності. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24.01.2025 року вище зазначену постанову суду першої інстанції скасовано, провадження закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутності в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Скасовуючи вказану постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності апеляційний суд вказував, що огляд у закладі охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться виключно лікарем закладу охорони здоров`я ( у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту), який пройшов тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством. однак у даній справі лікар КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради не була присутня на робочому місці від початку огляду [PERSON] , огляд на визначення стану сп`яніння останнього особисто не проводила, її діяльність полягала виключно в підписанні акту огляду. Крім того, за результатами розгляду даної справи Черкаським апеляційний судом ухвалою суду від 24.01.2025 було доведено до відома Головного лікаря КНП «Чорнобаївська багатопрофільна лікарня» Чорнобаївської селищної ради про виявлені порушення під час проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння [PERSON] .. Позивач наголошує, що першочергове складання працівниками поліції протоколу за відсутності належних підстав, у поєднанні з наступним формальним проведенням медичного огляду та внесенням лікарем недостовірних відомостей до акта огляду, створили умови для тривалого незаконного обмеження його прав. Таким чином, обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач пов`язує свої страждання не лише з фактом закриття адміністративного провадження, а й із процедурними порушеннями та поведінкою службових осіб, що, на його переконання, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та погіршення стану здоров`я. Таким чином, посилаючись на норми ст. 1176 ЦК України, а також ЗУ №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач просив позов задовольнити та стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду, а також кошти, що біли витрачені позивачем на послуги адвоката. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Стаття 1176 ЦК України, на яку посилається позивач, взагалі визначає відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Такі висновки відповідають правій позиці Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постановах від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, та від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17. Щодо правової природи протоколу у справі про адміністративне правопорушення. Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Протокол про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам ст. 256 КУпАП. Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 сформулювала такі висновки: «Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.» «Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.» «Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.» Відтак вбачається сталий підхід в судовій практиці до розуміння суті протоколу про адміністративне правопорушення та наслідків його складення для особи. Щодо встановлення протиправності в діях посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. За змістом ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов`язковою умовою відшкодування шкоди є встановлення протиправності рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади або його посадової особи. У контексті справ про адміністративні правопорушення, процесуальні дії щодо фіксації порушення (зокрема, складання протоколу) оцінюються судом на предмет їх відповідності закону безпосередньо під час розгляду справи за ст. 130 КУпАП. Згідно зі ст. 252, 256 КУпАП, саме суд у межах адміністративного провадження надає оцінку правомірності дій поліцейського, наявності у нього повноважень та дотриманню ним процедури оформлення матеріалів. Закриття провадження за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (відсутність події і складу правопорушення) саме по собі не є автоматичним підтвердженням протиправності дій поліції. Правомірність дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу може бути встановлена судом у справі про адміністративне правопорушення (постанова ВС від 10.05.2018 у справі № 760/9462/16). Водночас, відсутність у постанові суду за КУпАП прямих висновків про незаконність дій поліції не перешкоджає особі доводити наявність очевидних ознак протиправності або свавільності в межах цивільного позову про відшкодування шкоди. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд оцінює дії посадових осіб на предмет їх відповідності закону, легітимності мети та пропорційності втручання. Протиправний характер дій як елемент деліктної відповідальності може бути встановлений судом у разі виявлення очевидних порушень (наприклад, відсутність повноважень на складання протоколу або фіксація обставин, які явно суперечать фактичним даним). Втручання не вважається свавільним, якщо воно здійснене згідно із законом, для досягнення легітимної мети та є необхідним у демократичному суспільстві. У постанові від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. Щодо встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Під моральною шкодою слід розуміти негативні наслідки морального характеру, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань чи погіршення відносин з оточуючими (п. 86 постанови ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). При вирішенні спорів даної категорії суд виходить з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликає негативні емоції. Проте не всі вони досягають рівня страждань або приниження, що дають підстави для відшкодування. Оцінка такого рівня залежить від інтенсивності, тривалості та повторюваності протиправних дій. Водночас, згідно з практикою ЄСПЛ (рішення у справі «Рисовський проти України»), психологічне напруження та незручності, що виникли внаслідок порушення принципу «належного врядування», також можуть кваліфікуватися як заподіяння моральної шкоди. Обов`язок доказування факту заподіяння шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку покладається на позивача. Розмір відшкодування визначається судом з дотриманням засад розумності, виваженості та справедливості. Сума відшкодування має бути достатньою для розумного задоволення потреб потерпілого, але не повинна призводити до його безпідставного збагачення. При цьому враховуються глибина страждань, характер немайнових втрат та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22.01.2025 у справі №335/6977/22 вказала, що позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування. Щодо встановлення причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц). Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22.01.2025 у справі №335/6977/22 вказала, що саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами. Щодо застосування статті 1176 ЦК України та приписів Закону № 266/94-ВР до спірних правовідносин. Спеціальний порядок відшкодування шкоди, передбачений ст. 1176 ЦК України та Законом № 266/94-ВР, застосовується виключно у разі заподіяння шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Перелік таких дій є вичерпним (незаконне засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, арешт, виправні роботи тощо). Шкода, завдана в інших випадках, відшкодовується на загальних підставах згідно зі ст. 1173, 1174 ЦК України (ч. 6 ст. 1176 ЦК). Право на відшкодування за Законом № 266/94-ВР виникає, зокрема, у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, проте лише за умови, що шкоду завдано суб`єктами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність (ОРД) або досудове розслідування. З аналізу ст. 13 Закону «Про Національну поліцію» та ст. 5 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність» вбачається, що патрульна поліція не є органом досудового розслідування, а її підрозділи не наділені повноваженнями щодо здійснення ОРД. Основними завданнями патрульної поліції є забезпечення публічного порядку, безпеки дорожнього руху та запобігання правопорушенням (Наказ МВС № 796 від 02.07.2015). Оскільки працівники патрульної поліції під час складання протоколу за ст. 130 КУпАП не виступають суб`єктами ОРД чи досудового розслідування, а саме правопорушення не передбачає стягнення у виді арешту чи виправних робіт, норми ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР до цих правовідносин застосуванню не підлягають. Відповідальність у такому разі може наставати лише на загальних підставах деліктної відповідальності. У постанові від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведених правових норм виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Вирішуючи даний спір по суті з урахуванням наведених у постанові від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22 висновків Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає наступне. Підставою для скасування постанови Чорнобаївського районного суду від 23.09.2024 та закриття провадження за ч. 1 ст. 130 КУпАП (згідно з постановою Черкаського апеляційного суду від 24.01.2025 у справі №709/1444/24) стала невідповідність процедури медичного огляду вимогам п.п. 7, 8 Інструкції № 1452/735. Зокрема, встановлено, що огляд проводився медичною сестрою, а не лікарем. Водночас, суд зауважує, що скасування постанови про адміністративне правопорушення відбулося виключно через неналежність окремого доказу медичного висновку №23 від 03.08.2024. В ході апеляційного розгляду не було встановлено протиправності дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Матеріали справи не містять доказів того, що протокол складено з порушенням вимог ст. 256 КУпАП або поліцейським вчинено очевидно протиправні чи свавільні дії. Суд також враховує факт винесення Черкаським апеляційним судом окремої ухвали від 24.01.2025 року, якою звернуто увагу керівництва лікувального закладу на порушення лікарем процедури огляду та його неналежну процесуальну поведінку. Проте, встановлені в окремій ухвалі обставини стосуються виключно дисциплінарних та процедурних аспектів діяльності медичного працівника. Як зазначалося вище, акт медичного огляду на стан сп`яніння за своєю правовою природою є лише джерелом доказів, а не рішенням суб`єкта владних повноважень. Відтак, виявлені апеляційним судом порушення при складанні цього акта стали підставою для визнання його неналежним доказом у справі про адміністративне правопорушення, що в результаті призвело до її закриття, однак самі по собі ці порушення не свідчать про автоматичне заподіяння позивачу моральної шкоди та не створюють підстав для цивільно-правової відповідальності відповідачів у даній справі. Відповідно до правової позиції ВП ВС, протокол про адміністративне правопорушення та акт огляду на стан сп`яніння та висновок щодо результатів медичного огляду № 23 від 03.08.2024, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, які самі по собі встановлюють вину або притягають особу до відповідальності. Ці документи є лише джерелами доказів (засобами фіксації), що підлягають оцінці судом у сукупності з іншими матеріалами справи. Оскільки при розгляді справи не встановлено неправомірності у діях працівника поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а вказаний акт огляду та медичний висновок не є рішенням органу, що притягує особу до адміністративної відповідальності, тому підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у вигляді відшкодування шкоди відсутні. Варто також звернути увагу і на те, що позивачем здійснено посилання на ст. 1176 та ЗУ №266/94-ВР, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Однак, працівник поліції та залучений медичний заклад не є органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, а відтак Закон № 266/94-ВР не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що притягнення його до адміністративної відповідальності спричинило йому значні моральні страждання, вплинуло на звичайний спосіб життя та завдало шкоди діловій репутації, оцінюючи такі втрати у 50 000 грн. Проте суд вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, шкода, завдана діями правоохоронних органів, відшкодовується за правилами ч. 1 ст. 1176 ЦК України лише у випадках, передбачених вичерпним переліком (зокрема, адміністративний арешт чи виправні роботи). В усіх інших випадках діють загальні підстави деліктної відповідальності (ст. 1173, 1174 ЦК України), де обов`язок доведення факту шкоди та причинно-наслідкового зв`язку повністю покладається на позивача. Згідно зі ст.ст. 81, 89 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано жодних належних доказів (довідок, висновків фахівців), які б підтверджували душевні хвилювання або приниження честі та гідності. Позивачем не вказано рід його занять та не надано доказів того, як саме складання протоколу вплинуло на його престиж чи виробничі стосунки. Матеріали справи свідчать, що під час складання протоколу позивачу під підпис було видано тимчасове посвідчення на право керування ТЗ, про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, серії ЕПР 1 №107042, що нівелює твердження про неможливість реалізації ним своїх щоденних потреб як водія. Наданий позивачем епікриз за період з 21.08.2024 по 11.09.2024 не може бути прийнятий судом як доказ заподіяної шкоди. По-перше, зазначені у ньому захворювання не мають підтвердженого причинно-наслідкового зв`язку з обставинами складання протоколу. По-друге, постанова суду про притягнення до відповідальності була винесена 23.09.2024, тобто вже після закінчення періоду лікування, що виключає можливість трактування цього лікування як наслідку судового рішення. Як зазначив Верховний Суд у справі № 464/3789/17, не всі негативні емоції досягають рівня страждання, що становить моральну шкоду. Сама по собі процедура складання протоколу та подальше закриття справи не є безумовним доказом заподіяння шкоди (справа № 312/262/18). Принцип змагальності покладає на позивача тягар доведення того, що його негативні емоції досягли ступеня приниження чи страждання. Враховуючи, що складання протоколу є лише фіксацією правопорушення, а не притягненням до відповідальності (ст. 283, 284 КУпАП), та беручи до уваги засади розумності і справедливості, суд доходить висновку про повну відсутність доказів заподіяння моральної шкоди. Позовні вимоги у цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, що є неприпустимим згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. За вказаних обставин у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, при подачі позову до суду позивачем не було сплачено судовий збір відповідно до пільг, передбачених п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі й витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed