Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

позивач ТОВ «Факторинг Партнерс» через представника за посадою Сердійчук Я.Я. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем [PERSON] укладено Кредитний договір №92399, згідно якого відповідач отримав у позикодавця кредитні кошти окремими траншами, зокрема: перший транш в сумі 26437,00 грн. надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору шляхом перерахування на рахунок/карту позичальника та шляхом погашення заборгованості, строком на 547 днів, зі сплатою процентів за користування першим траншем кредиту за ставкою 220% річних. Проте, відповідач [PERSON] не виконав належним чином кредитних зобов`язань, внаслідок чого 28 січня 2025 року за Договором факторингу №28012025, відповідно до умов якого право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №92399 від 17.12.2021 року перейшло до позивача ТОВ «Факторинг Партнерс» на загальну суму 83 053,30 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 26437 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 54615,30 грн. та нарахованими комісіями в сумі 2001 грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за отриманим кредитом на загальну суму в розмірі 83053,30 грн., що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн. Ухвалою судді від 12.02.2026 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач [PERSON] своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву в установлений судом строк та спосіб не скористався. Ураховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статей 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Крім того, в силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Судом встановлено, що 17 грудня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №92399, в силу якого товариство надало відповідачу кредит на умовах встановлених цим договором у вигляді встановленого кредитного ліміту (кредитна лінія), що не може перевищувати 81993,00 грн. (перший транш в сумі 26437 грн. та другий транш у розмірі 55556,00 грн.) на платіжну картку № [NUMBER] , зі сплатою відсотків за користування першим траншем кредиту в розмірі 220% річних та 550% річних за користування другим траншем кредиту, загальним строком кредитування 1279 днів (перший транш строком користування 547 днів, а другий транш від 84 дні до 24 місяців). При цьому, згідно п. 2.2.2 цього Договору сторони домовились, що перший транш в сумі 26437,00 грн. надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору шляхом перерахування в розмірі 23000,19 грн. на платіжну картку № [NUMBER] позичальника [PERSON] та в сумі 3436,81 грн. шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 цього Договору. Так, згідно п. 2.5 цього Договору сторони домовились про сплату позичальником комісії одноразово за надання першого траншу кредиту в сумі 13% від суми кредиту (3436,81 грн) та не більше 25% від суми другого траншу кредиту (7500 грн). Як убачається із матеріалів справи, що 17 грудня 2021 року первісний кредитор у цій справі ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» перерахувало відповідачу [PERSON] обумовлений розмір грошових коштів згідно вищевказаного кредитного договору в сумі 23000,19 грн. на його карту [NUMBER] через АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №CRD_366178 від 17.12.2021. Як убачається із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за Кредитним договором №92399 від 17.12.2021 року, що відповідачем така не погашена та станом на 27 січня 2026 року становить загальну суму в розмірі в сумі 83 053,30 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 26437 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 54615,30 грн. та нарахованими комісіями в сумі 2001 грн. Також, як слідує із матеріалів справи, що 28 січня 2025 року згідно Договору факторингу №28012025 права вимоги за вищевказаним Кредитним договором №92399 від 17.12.2021 року були відступлені первісним кредитором ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» на користь позивача ТОВ «Факторинг Партнерс», який згідно Реєстру боржників №1 від 28.01.2025 року (порядковий номер у реєстрі [PERSON] - 2139) набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №92399 від 17.12.2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 83 053,30 грн. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс», як новим кредитором у його грошовому зобов`язанні, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попереднім кредитором ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС». Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» (нового кредитора у грошовому зобов`язанні відповідача) є обґрунтованими та підлягають до задоволення, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором №92399 від 17.12.2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 83 053,30 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісіями. Крім того, представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 2662,40 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн. Приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача. Разом із тим, суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн. підлягають до часткового відшкодування, виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 02 липня 2024 року між позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» укладено Договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024. Відповідно до Акту №25 про надання юридичної допомоги від 31.12.2025 року позивач ТОВ «Факторинг Партнерс» отримав від Адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» такі послуги: надання усної консультації з вивченням документів, кількістю 2 години, вартістю 2000 грн. (разом 4000 грн.); складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду, кількістю 6 години, вартістю 3000 грн. (разом 18000 грн.); письмова консультація (вивчення документації клієнта з посиланням на НПА та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики), кількістю 1 години, вартістю 3000 грн., де загальна вартість наданих послуг складає 25000,00 грн. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Натомість, зважаючи на співмірність витрат на професійну правничу допомогу (25000) із ціною позову (83053,30), аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом складення позовної заяви та додатків до неї, а відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 25000 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаної адвокатом роботи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки також справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи із ціни позову, конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи у вигляді підготовки позовної заяви, суд приходить до переконання про часткове стягнення таких витрат у розмірі 3000,00 грн. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved