Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 08.07.2025 року позивач звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову посилається на те, що 10.03.2015 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12.05.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітню дочку [PERSON] залишено проживати з батьком. Позивач звертає увагу, що відповідачка залишила їхню сім`ю на початку 2022 року, вказані обставини встановлені Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області при розгляд справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , а саме те, що відповідач залишила сім ю впродовж одного року не проявляє ні до позивача, ні до їх спільної дитини любові, не цікавиться їх життям, уникає будь-якого спілкування. По-друге, у зв`язку з тим, що [PERSON] з дитиною не проживала, життям її не цікавилася, а кошти соціальної допомоги на дитину з інвалідністю, які були призначені для їхньої доньки отримувала, позивач звернувся 17.05.2022 року до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради з проханням провести оцінку цільового використання нею цих коштів. У відповідь на заяву, сім`ю [PERSON] відвідали фахівці з соціальної роботи Міського центру соціальних служб Івано-Франківської міської ради. За результатами відвідування було складено акт оцінки потреб сім`ї від 02.06.2022 року, в якому зафіксовано, що матір відсутня за місцем проживання, місце перебування її невідоме. Тому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки. ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дочки [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явилася про день та час слухання справи була повідомлена відповідно до вимог закону. Правом на подання відзиву не скористалася. Заяви про розгляд справи за його відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавала.Судом неодноразово здійснювалось належне повідомлення відповідача про день та час слухання справи відповідно до вимог закону, проте поштове відправлення з рекомендованим повідомленням про вручення поверталися до суду, як не вручені, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином про дату, час та місце розгляду справи через підсистему «Електронний суд», у клопотанні, надісланому суду, просила розгляд справи здійснювати без участі представника третьої особи. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 10.07.2025 року позовну заяву було залишено без руху. 14.07.2025 року позивачем усунуто недоліки, вказані в ухвалі судді. Ухвалою судді від 14.07.2025 року постановлено відкрити провадження у цивільній справі за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження. На підставі ухвали суду від 09.02.2026 року постановлено викликати для допиту в суді свідка. Ухвалою судді від 09.02.2026 року підготовче провадження було закрите та призначено справу до судового розгляду. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.04.2015 року Підлузькою сільською радою Тисменицького району Івано-Франківській області, вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Згідно рішення Тисменицького районного суду від 12.05.2023 року справа № 352/153/23, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітню дочку [PERSON] , [INFO] залишено проживати з батьком (а.с.11). Згідно консультативної довідки КНП «Центр первинної медичної допомоги Івано-Франківської міської ради» від 04.07.2025 року [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , є дитиною з інвалідністю. Від народження знаходиться під наглядом сімейного лікаря [PERSON] амбулаторії та дитячого психоневролога в навчально-реабілітаційному центрі. Опікуном дитини є тато [PERSON] , [INFO] . Мама дитини проживає окремо. Участі в догляді та вихованні дитини не приймає. Протягом 3-х років дитину жодного разу не відвідувала (а.с.16). Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї, складеного фахівцем із соціальної роботи КЗ «Міський центр соціальних служб» Івано-Франківської міської ради від 02.06.2022 р. №86/74/4, сім`я [PERSON] повна. Виховують дитину-інваліда підгрупи «А». Зі слів батька [PERSON] його дружина [PERSON] не проживає з сім`єю і не здійснює догляд за їхньою дитиною, а також використовує дитячі кошти не за призначенням. Батькові у догляді за дитиною допомагають бабуся і дідусь дитини зі сторони матері [PERSON] і [PERSON] (а.с.14-15). У акті оцінки потреб сім`ї [PERSON] , складеного фахівцем із соціальної роботи КЗ «Міський центр соціальних служб» Івано-Франківської міської ради 02.06.2022 року, зазначено, що сім`я проживає за адресою [ADDRESS] , сім`я повна, виховують дитину з інвалідністю [PERSON] . Зі слів батька мати четвертий місяць не проживає з сім`єю і місце її перебування невідоме. Щодо стану та потреб дитини зазначено: зі слів батька донька не хворіє, дитина харчується згідно віку, найбільше любить перші страви, відвідує НРЦ-ДКЗ, на час воєнного стану дитина перебуває у закладі протягом двох годин, донька спокійна, але часом збуджена і активна, самостійно не одягається, потребує допомоги батьків, інших осіб. Крім цього вказано, що бабуся та дідусь зі сторони матері надають підтримку сім`ї (а.с.12-13). Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.01.2026 року №131 було затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . У мотивах висновку зазначено: на даний час ситуація з виконання відповідачкою своїх обов`язків не змінилася. Вона проживає окремо, участі у вихованні та утриманні доньки не бере. Позивач з донькою проживають окремо. Допомогу у вихованні та догляді за [PERSON] батькові надає також бабуся по лінії матері [PERSON] . Згідно з актом оцінки потреб сім`ї, складеного фахівцем із соціальної роботи КЗ «Міський центр соціальних служб» Івано-Франківської міської ради від 10.11.2025р. №47.5-08/521, сім`я [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . Відомо, що сім`я [PERSON] неповна, батьки розлучені. Батько, [PERSON] , здійснює догляд дитиною з інвалідністю групи А. У дитини наявна затримка мовного розвитку. Дівчинка обслуговує себе частково, у зв`язку з хворобою. Мати [PERSON] проживає окремо, участі у вихованні доньки не бере. У помешканні створені належні умови для проживання та виховання дитини. Базові потреби дитини забезпечуються. [INFO] комісійно відвідано [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У ході розмови з [PERSON] (батьком відповідачки) з`ясовано, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Останнє відоме місце її перебування: смт. Солотвин Богородчанського району. Згідно довідки КНП «ЦПМКДД ІФМР» від 30.09.2025р. №494/69 дитина, [PERSON] , [INFO] , на обліку КНП «ЦПМКДД ІФМР» не перебуває. Декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, укладено від 21.04.2020 року із лікарем КНП «ЦПМД ІФ МР». Згідно з інформацією, наданою адміністрацією Навчально-реабілітаційного центру Івано-Франківської міської ради від 06.10.2025p № 01-19/135 відомо, що неповнолітня [PERSON] навчається у 3-Б класі даного закладу. Софія розпочала навчання в освітньому закладі попередньо відвідуючи дошкільне відділення Навчально-реабілітаційного центру Івано-Франківської міської ради. Внаслідок основного захворювання у [PERSON] відсутнє мовлення, в активному словнику присутні окремі недиференційовані звуки та вигуки. Прохання дитина озвучує вигуками, мімікою, плачем або криком. На контакт взаємодії з учителем та учнями дитина міжособистісної реагує ситуативно, за бажанням. У переважній більшості процесу взаємодії, контакт формального змісту. [PERSON] приводить і забирає зі школи батько [PERSON] . Дитина їсть і одягається самостійно. Дівчинка відвідує заклад систематично, про причини відсутності [PERSON] на уроках батько завжди інформує класного керівника. Учениця приходить до школи в чистому, охайному зовнішньому вигляді. Стосунки з батьком доброзичливі та довірливі. [PERSON] проявляє радість, коли бачить батька та позитивно відгукується на його прохання. Батько завжди відгукується на прохання взаємодії з класним керівником, відвідує шкільні та класні заходи. Матір учениці [PERSON] контакту з класним та освітнім закладом не підтримує. У своїх письмових поясненнях від 27.11.2025 року [PERSON] вказала, що заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] . Тиждень назад була з дівчинкою, спілкувалась з нею, цікавилася навчанням, допомагала тим чим мала здоров`я можливість. Під час канікул, проводила час з дитиною. Вона дбає про стан здоров`я [PERSON] , також ходила до лікарів, збирала документи щодо встановлення дитині інвалідності. Зверталася до управління освіти за розглядом справи за щодо її інвалідності і [PERSON] направили до спеціалізованої школи. Зі слів матері, вона купувала одяг, ліки, забезпечувала умови проживання необхідні для дитини, все робила для доньки. Зазначає, що за час проживання з [PERSON] , вона змушена була брати кредити на лікування [PERSON] , на садочок, навчання, тому що на той час ніде не працювала. Ще мати зазначає, що хотіла з дитиною поїхати на реабілітацію за кордон, але батько відмовлявся робити закордонний паспорт, також не підтримував її у цьому та йому було байдуже на дитину. Матір зазначає, що любить [PERSON] , чим потрібно допомагає. [PERSON] просить не позбавляти її батьківських прав відносно [PERSON] . Мати дає поради батьку щодо виховання [PERSON] , а саме, що потрібно їй купити з одягу чи взуття. Зі слів п. [PERSON] , батько дівчинки [PERSON] каже їй, щоб вона залишила [PERSON] у спокої. [PERSON] зазначає, що залишила [PERSON] на виховання батьку тому, що у [PERSON] немає спеціалізованої школи. Питання розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 04.12.2025 року (протокол №18) у присутності батька [PERSON] та матері [PERSON] . На засіданні комісії матір [PERSON] заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав, зазначила, що купувала дитині речі, коли потрібно, та займається донькою, але хоче щоб батько надавав їй можливість більше допомагати з [PERSON] . У резолютивній частині висновку вказано про те, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей закріплено, що незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно з частиною першою статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2). Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. VІ. Висновки суду. Вислухавши учасників справи, свідків, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Звертаючись до суду із позовом, позивач як на підставу позбавлення відповідача батьківських прав визначив те, що остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться дочкою, не спілкується із нею, не надає матеріальної допомоги, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення мати батьківських прав щодо її дитини. Крім того, як зазначила сама мати на засіданні комісії з питань позбавлення її батьківських прав, вона бачиться з дитиною, надає по можливості певну матеріальну допомогу та заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо дочки. Суд вважає, що висновок виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ухвалено в інтересах дитини, оскільки є достатньо об`єктивним, зокрема щодо надання відібрання пояснень матері стосовно відносин із дочкою, її виховання, матеріального забезпечення та догляду. Отже, суд при ходить до висновку, що матеріали справи не містять достатніх та безспірних доказів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування до неї крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України, оскільки вбачає можливість зміни поведінки мати у кращу сторону. Окрім цього, позивач не обґрунтував, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів дитини. З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, оскільки відповідач не приймає активної участі у спілкуванні з дитиною, відвідуванні дочки та матеріальному її забезпеченні, хоча не позбавлена такої можливості, що свідчить про недостатньо сумлінне відношення до виконання нею батьківських обов`язків щодо виховання дитини, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки. При цьому суд вважає, що також слід покласти на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем. У разі небажання відповідача в подальшому змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом. VІІ. Розподіл судових витрат. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, зважаючи на те, що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі ст. 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, ст. 51 Конституції України, ст. 141, 153, 155, 157, 164 СК України, ст. 12, 14 Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: dismissed