Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Гандзюк І.Р., звернувся до суду із позовом до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) зазначено, що [INFO] померла мати заявника [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме: на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складала. 14 липня 1977р. був розірваний шлюб між батьками позивача. На момент відкриття спадщини позивач постійно проживав разом з матір`ю, а після її смерті вступив в управління спадковим майном і в такий спосіб прийняв спадщину, що відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Його брат, [PERSON] спадщину не приймав, на момент відкриття спадщини зі спадкодавицею не проживав, до нотаріальної контори відповідну заяву не подавав, на спадкове майно не претендує. На даний час позивач [PERSON] бажає оформити спадкові права на домоволодіння, тому звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, через відсутність у спадкодавця оформлених відповідно чинного законодавства правовстановлюючих документів, які підтверджують належність вказаного спадкового майна померлої [PERSON] , йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. За вказаних обставин [PERSON] змушений здійснювати захист своїх спадкових прав у судовому порядку. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на 1 /2 частину спадкового домоволодіння спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і складається з будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Ухвалою Надвірнянського районного суду від 11.07.2025 відкрито провадження у даній справі та за заявою представника позивача витребувано від приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.07.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 15.09.2025 року. 12.01.2025 за клопотанням представника позивача - адвоката Гандзюк І.Р. ухвалою постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження. 16.02.2026 представник позивача подала заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просить визнати за позивачем право власності на 1 /2 частину спадкового майна та залучення третьої особи. Ухвалою суду від 25.02.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, залучено третю особу. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явили ся, представник позивача - адвокат Гандзюк І.Р. подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської областіу судове засідання не з`явився, 25.02.2026 року подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача. Заяву про зменшення позовних вимог визнає. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи судом був повідомлений належним чином. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України) Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК України). Згідно до ст. ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками у свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 02.01.1968 зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.28,50). Позивач 18.09.2013 року змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені виданого 18.09.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційного служби Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківської області (а.с.30,51). 14 липня 1977 р. був розірваний шлюб між батьками позивача, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] , видане 14.07.1977р. Надвірнянським р/в ЗАГС Івано-Франківської області (а.с.27, 49). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого виконкомом Делятинської селищної ради 11.03.1992р., актовий запис №29. (а.с.29,47). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №67952852 від 24.12.2021 року вбачається те, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилася (а.с.54). Відповідно до довідки за №824 від 22.12.2021 року, виданої Делятинською селищною радою Надвірнянського району Івано-Франківської області, 1944 року народження, яка померла [INFO] була зареєстрована за адресою в [ADDRESS] . Після її смерті в управління та володіння спадковим майном вступив її син [PERSON] , заповіт від імені [PERSON] в Делятинській селищній раді не посвідчувався (а.с.48). Позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою в [ADDRESS] - а з 20.06.1988 року, що підтверджується відміткою в його паспорті (а.с.32). В матеріалах документації про надання земельної ділянки про спорудження індивідуального житлового будинку [PERSON] міститься копія договору про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки площею 700 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Делятинської селищної ради народних депутатів № 7 від 06.04.1973 року (а.с.10-15). 15 листопада 1974 року Івано-Франківським ОБТІ була проведена технічна інвентаризація та складено оціночний акт по домоволодінню, який засвідчує завершення будівництва будинку (а.с.17-18) Рішенням виконкому Делятинської селищної ради народних депутатів № 3 від 28.02.1990 року [PERSON] надано дозвіл на добудову літньої кухні (а.с.19). У відповідності до технічного паспорту, виготовленого на замовлення позивача [PERSON] , на будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] - а вбачається, що будинковолодіння побудоване до 1992 року (а.с.23). З довідки Івано-Франківського ОБТІ № 00078 від 13.03.2025 вбачається, що до складу домоволодіння по [ADDRESS] станом на 13.03.2025 входять: житловий будинок, загальною площею 70,1 кв.м, житлова площа -39,2 кв.м; літня кухня площею 20,5 кв.м; сарай площею 21,1 кв.м; сарай площею 12,3 кв.м; вбиральня, площею 1,1 кв.м; колодязь, 8,0 м/п; ворота -3,9 кв.м; огорожа -29,5 кв.м. Реєстрація права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не проводилась ( а.с 9). З висновку про ринкову вартість вбачається, що ринкова вартість будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , станом на дату оцінки 09.06.2025 становить 595090,00 грн (а.с.8). Позивач є спадкоємцем за законом першої черги спадкування та спадщину прийняв фактично, так як постійно проживав із спадкодавцем на час її смерті та подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] (а.с.63).На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М. було зареєстровано Спадкову справу № 6892095, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 67953055 від 24.12.2021 (а.с. 5840 зворот, 41). Постановою приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М. від 13.05.2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті матері [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с.34-35, 64). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього ж Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч. 1 ст.1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ч. 2 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачала, що спадкоємець може прийняти спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною 1 ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до положень п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 липня 2019 року у справі №206/6298/16-ц (провадження № 61-31398св18), від 26 лютого 2020 року у справі №607/16873/18 (провадження № 61-12451св19). Стаття 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначала, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Жодна інструкція не встановлювала обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з рішенням виконкому Делятинської селищної ради народних депутатів № 7 від 06.04.1973 року [PERSON] було відведено під індивідуальне житлове будівництво земельну ділянку площею 700 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та надане право безстрокового користування нею. На підставі вказаного рішення [PERSON] було надано дозвіл на проведення будівельних робіт на вказаній земельній ділянці від 22.04.1974 року. Спірне домоволодіння знаходилось за адресою: [ADDRESS] , збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт наявний в матеріалах справи, а тому спірне домоволодіння введенню в експлуатацію та реєстрації не підлягало. Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю [PERSON] на праві власності на момент смерті. Перешкодою в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння для позивача є відсутність правовстановлюючого документа та відсутність реєстрації права власності на нього. За життя спадкодавець правовстановлюючі документи не отримувала, державну реєстрацію спірного домоволодіння не проводила. Згідно звіту технічного стану спірного житлового будинку, будинок знаходиться в задовільному стані та придатний для проживання. Позивач, будучи спадкоємцем за законом, прийняв спадщину у розмірі частки після смерті своєї померлої матері фактично, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном. Також суд враховує, що після смерті [PERSON] з 1992 року право власності на спадкове майно ні за ким не зареєстроване, брат позивача [PERSON] спадщину з того часу не приймав, на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживав, до нотаріальної контори відповідну заяву не подавав, а визнання права власності на 1 /2 частину майна за позивачем не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що будівництво вищезазначеного житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на цей будинок у порядку спадкування за законом. Таким чином, суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved