Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-27 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви. У жовтні 2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Сальнікова Зоя Василівна про визнання правочину дійсним та визнання права власності в порядку спадкування та просить суд: - Визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомого майна №511/97 від 25 червня 1997 року, укладений на Одеській новій біржі, за умовами якого [PERSON] (в інтересах якої на підставі довіреності діяла [PERSON] ) продала, а [PERSON] (померла мати позивача) купила 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . - Встановити факт належності квартири [ADDRESS] - [PERSON] , яка померла [INFO] . - Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 25 червня 1997 року [PERSON] (в інтересах якої на підставі довіреності діяла [PERSON] ) продала, а [PERSON] (померла мати позивача) купила 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна №511/97. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за померлою матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується штампом-відміткою ОМБТІ та листом-відмовою нотаріуса, яка перевірила достовірність такого запису в МБТІ. Договір між сторонами був укладений та зареєстрований на Одеській новій біржі з підстав, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», і нотаріально не посвідчувався. На виконання умов даного договору купівлі продажу як відповідач, що діяла як продавець, так і мати позивача, що діяла як покупець, повністю виконали істотні умови даного Договору №511/97 купівлі - продажу нерухомого майна. Зокрема відповідачка, до укладення Договору отримала від покупця кошті у сумі 43 300 гривень, які відповідно до п. 6 Договору складали ціну договору та передала її [PERSON] .. У свою чергу [PERSON] , як покупець по Договору, після підписання договору прийняла звільнену квартиру, зареєструвала право власності на неї в Одеському МБТІ, зареєструвала своє місце проживання за даною адресою, де і проживала до самої смерті [INFO] , здійснюючи фактичне володіння даним нерухомим майном. Сторони при укладенні угоди купівлі-продажу нерухомості №551/97 від 25.06.1997 домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору: [PERSON] сплатила, визначену договором суму грошей, а продавець передала їй документи на нерухоме майно, на сьогоднішній день за нею зареєстровано право власності на нерухоме майно в державних органах реєстрації майна, проте посвідчити угоду у нотаріуса не є можливим, адже [PERSON] померла, єдиним способом захисту прав буде визнання дійсним договору купівлі-продажу №511/97, укладеного на Одеській новій біржі 25.06.2025. Власниця вищенаведеного нерухомого майна [PERSON] померла [INFO] , єдиним спадкоємцем після її смерті виступає позивач. Після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач відразу звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини, на підтвердження чого виступає Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі. Проте у видачі свідоцтва про спадщину позивачу було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду. Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 28.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27.11.2025 року від представника Одеської міської ради Нечепуренко Г.О. до суду надійшла заява про витребування доказів. Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2025 року було витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18.02.2026 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Голотова М.М., надала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялася належним чином, за зареєстрованим місцем проживання в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Представник відповідача Одеська міська рада та третя особа державний нотаріус Сальнікова З.В. до суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відзиву на позов від відповідачів до суду не надходило, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду останні не подавали, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства не є перешкодою для розгляду справи за наявними у ній матеріалами. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Отже, суд, у зв`язку з ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі письмових матеріалів. Згідно приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, враховуючи таке. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що 25 червня 1997 року [PERSON] (в інтересах якої на підставі довіреності діяла [PERSON] ) продала, а [PERSON] (померла мати позивача) купила 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна №511/97. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за померлою матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується штампом-відміткою ОМБТІ та листом-відмовою нотаріуса, яка перевірила достовірність такого запису в МБТІ. Договір між сторонами був укладений та зареєстрований на Одеській новій біржі з підстав, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», і нотаріально не посвідчувався. На виконання умов даного договору купівлі продажу як відповідач, що діяла як продавець, так і мати позивача, що діяла як покупець, повністю виконали істотні умови даного Договору №511/97 купівлі - продажу нерухомого майна. Зокрема відповідачка, до укладення Договору отримала від покупця кошті у сумі 43 300 гривень, які відповідно до п. 6 Договору складали ціну договору та передала її [PERSON] .. У свою чергу [PERSON] , як покупець по Договору, після підписання договору прийняла звільнену квартиру, зареєструвала право власності на неї в Одеському МБТІ, зареєструвала своє місце проживання за даною адресою, де і проживала до самої смерті [INFO] , здійснюючи фактичне володіння даним нерухомим майном. Сторони при укладенні угоди купівлі-продажу нерухомості №551/97 від 25.06.1997 домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору: [PERSON] сплатила, визначену договором суму грошей, а продавець передала їй документи на нерухоме майно, на сьогоднішній день за нею зареєстровано право власності на нерухоме майно в державних органах реєстрації майна, проте посвідчити угоду у нотаріуса не є можливим, адже [PERSON] померла, єдиним способом захисту прав буде визнання дійсним договору купівлі-продажу №511/97, укладеного на Одеській новій біржі 25.06.2025. Власниця вищенаведеного нерухомого майна [PERSON] померла [INFO] , єдиним спадкоємцем після її смерті виступає позивач. Після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач відразу звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини, на підтвердження чого виступає Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі. Проте у видачі свідоцтва про спадщину позивачу було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду, що підтверджено постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 11.02.2025. Зміст спірних правовідносин полягає у неможливості реалізації позивачем своїх спадкових майнових прав у позасудовому порядку через формальні недоліки правовстановлюючого документа спадкодавця. Мотивована оцінка аргументів та застосовані норми права Щодо позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу. Оскільки спірні правовідносини щодо укладення договору виникли у 1997 році, до них підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд вправі визнати угоду дійсною. Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 2-4783/07, згідно з яким однією з обов`язкових умов для визнання правочину дійсним у судовому порядку є беззаперечне встановлення факту ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення. Позивачем не надано жодних доказів того, що [PERSON] у 1997 році ухилялася від нотаріального оформлення угоди. На той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачала, що біржові угоди не підлягають нотаріальному посвідченню, тому сторони діяли добросовісно в межах існуючої тоді практики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 наголосила, що застосування конкретного способу захисту має бути ефективним. Заявлення спадкоємцем вимог про визнання дійсним договору, укладеного померлою матір`ю майже 30 років тому, за відсутності спору з продавцем, є неналежним та неефективним способом захисту в межах спадкових правовідносин. Тому у цій частині позов задоволенню не підлягає. Щодо вимог про встановлення факту належності квартири. Вимога про встановлення факту належності майна не підлягає задоволенню як окремий спосіб захисту, оскільки вона фактично дублює позовну вимогу про визнання права власності і не має самостійного юридичного значення за наявності спору про право, що узгоджується із принципом процесуальної економії. Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . Позивач, [PERSON] , є спадкоємцем першої черги за законом (син померлої). У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу № 595/2024. Постановою державного нотаріуса Сальнікової З.В. від 11.02.2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру. Відмова мотивована тим, що наданий правовстановлюючий документ Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований «Одеською новою біржею» 25.06.1997 за № 511/97, не був нотаріально посвідчений. Крім того, нотаріус зазначив, що документ виданий з порушенням норм закону щодо членства у товарній біржі. Водночас, згідно з відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 09.08.2024 № 42144/04-04, право власності на спірну квартиру за життя було зареєстровано саме за спадкодавцем [PERSON] на підставі вказаного біржового договору. Суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання права власності в порядку спадкування, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ключовим питанням спору є правовий статус біржового договору 1997 року. На момент його укладення діяла ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», яка передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Хоча ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вимагала нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу житлових будинків (квартир), спадкодавець [PERSON] діяла відповідно до спеціального закону, що існував на той час. Факт реєстрації права власності у БТІ за спадкодавцем свідчить про те, що держава в особі уповноваженого органу (КП «МБТІ») визнала цей правочин законним та зареєструвала право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Протягом усього часу володіння квартирою (з 1997 по 2024 рік) право власності спадкодавця не було оспорене або визнане недійсним. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 361/467/15-ц, якщо спадкодавець за життя набув право власності на майно, але нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва через відсутність нотаріального посвідчення біржового договору, ефективним способом захисту прав спадкоємця є саме визнання права власності в порядку спадкування. Оскільки позивач є законним спадкоємцем, а спадкодавець за життя була власником майна (що підтверджено даними БТІ), відсутність нотаріального посвідчення договору, укладеного у 1997 році, не може бути перешкодою для реалізації спадкових прав позивача. Згідно зі ст. 1216, 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Судом встановлено, що майно було зареєстровано за спадкодавцем в ОМБТІ у 1997 році. Відповідно до законодавства того часу, саме така реєстрація підтверджувала легітимність набуття права власності. Отже, спірна квартира правомірно увійшла до складу спадкової маси. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається, або у разі втрати/дефектності документа, який засвідчує його право. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 зазначила, що позов про визнання права власності є належним способом захисту, коли наявні документи не дають змоги особі беззаперечно підтвердити своє право власності в позасудовому порядку, за умови, що майно не зареєстроване за іншими особами. Після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач відразу звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини, на підтвердження чого виступає Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі. Проте у видачі свідоцтва про спадщину позивачу було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду, що підтверджено постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 11.02.2025. Оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через дефект форми старого біржового договору, ефективним і єдиним способом захисту майнових прав позивача є визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Належним відповідачем у спорах про визнання права власності на спадкове майно у разі неможливості його оформлення в нотаріальному порядку є територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування (у цій справі Одеська міська рада), оскільки саме до неї перейшло б майно як відумерла спадщина у разі відсутності спадкоємців. [PERSON] є неналежним відповідачем за цією вимогою, оскільки не претендує на майно. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на спадкове майно є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом беззаперечно встановлено ланцюг юридичних фактів: правомірне набуття спадкодавцем [PERSON] права власності на спірну квартиру у 1997 році на підставі чинного на той час законодавства (із належною реєстрацією в органах БТІ); відкриття спадщини після її смерті; своєчасне та належне прийняття спадщини її сином (позивачем у справі) як єдиним спадкоємцем. Водночас, об`єктивна неможливість позивача оформити свої спадкові права у безспірному нотаріальному порядку виникла не через відсутність у нього таких прав, а виключно через формальну невідповідність правовстановлюючого документа (біржового договору) сучасним вимогам законодавства щодо нотаріального посвідчення, на які посилається нотаріус у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.02.2025 року. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Задоволення позову в цій частині на підставі ст. 392 ЦК України є єдиним ефективним способом захисту порушеного права позивача. Визнання права власності в судовому порядку усуне юридичну невизначеність, забезпечить позивачу можливість зареєструвати своє речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повноцінно володіти, користуватися і розпоряджатися успадкованою квартирою. Відповідачі ( [PERSON] та Одеська міська рада) власних прав на вказане майно не заявили та доводів позивача не спростували, що виключає наявність спору про право з боку третіх осіб. Розподіл судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, суд виходить з наступного. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, частиною 9 вказаної статті передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд враховує, що необхідність звернення [PERSON] до суду із цим позовом була викликана не неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів ( [PERSON] або Одеської міської ради), які б перешкоджали позивачу у реалізації його прав, а виникла виключно у зв`язку з наявністю юридичного дефекту в правовстановлюючому документі спадкодавця та відповідною відмовою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зважаючи на те, що відповідачі не оспорювали права позивача та не вчиняли дій, що призвели до виникнення даного судового спору, покладення на них обов`язку з відшкодування судових витрат (сплаченого судового збору) суперечило б принципам розумності та справедливості. Крім того, зі змісту позовної заяви не вбачається вимог позивача щодо стягнення судових витрат з відповідачів. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність залишення понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за самим позивачем.

Outcome: partial