Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет»(далі - позивач) звернулося до Іванківського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором позики № 75198226 від 29.08.2021, право вимоги на стягнення за яким перейшло до позивача, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача 24 963,16 грн., у тому числі 9 000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 15 963,16 грн. заборгованості за відсотками. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 08.01.2025 відкрито провадження у справі № 366/3802/24, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, витребувано у АТ «Універсал Банк» докази по справі. 21.02.2025 до Іванківського районного суду Київської області від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі. У поданих поясненнях зазначено, що позивачем нараховані відсотки за користування кредитом понад визначений строк кредитування. Крім того, матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування відповідачу грошових коштів на підставі Договору позики № 75198226 від 29.08.2021. 25.02.2025 до Іванківського районного суду Київської області від АТ «Універсал Банк» надійшли документи на виконання вимог ухвали суду. 02.05.2025 до Іванківського районного суду Київської області від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких позивач просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. 18.06.2025 до Іванківського районного суду Київської області від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі. У поданих поясненнях зазначено, що відсотки, нараховані після 04.09.2021 задоволенню не підлягають. Крім того, відповідачем була сплачена сума за Договором позики у розмірі 1 230,44 грн., яка має бути вирахувана із суми заборгованості. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. Відповідно до договору позики № 75198226 від 29.08.2021, який укладено між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем, позикодавець зобов`язався передати відповідачу грошові кошти на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача, а відповідач зобов`язалася їх повернути та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Підписанням вказаного договору відповідач підтвердив, що він ознайомився з повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, погодився, що до моменту підписання договору позики він вивчив цей договір та правила надання грошових коштів у позику. Відповідно до договору позики сума позики становить 9 000,00 грн., строк позики (строк договору) 6 днів, процентна ставка (базова) 1,99% в день. Згідно розрахунку заборгованості за договором позики № 75198226 від 29.08.2021станом на 27.12.2024 заборгованість відповідача становить 24 963,16 грн., у тому числі 9 000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 15 963,16 грн. заборгованості за відсотками. Відповідно до платіжної інструкції від 29.08.2021 на виконання п. 1 Договору позики № 75198226 від 29.08.2021, позикодавець виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 9 000,00 грн.,шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача. Відповідно до договору факторингу № 2112 від 21.12.2021 (та додатків до нього) укладеного між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами», останнє набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики № 75198226 від 29.08.2021. 31.03.2023 ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу №310323-ФМ від 31.03.2023 (з додатками), за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики № 75198226 від 29.08.2021. Так, згідно п. 5.2. зазначеного вище договору факторингу встановлено, що перехід від клієнта до позивача/фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому - передачі реєстру заборгованостей, після чого позивач/фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача/фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. Відповідно до реєстру прав вимог від 31.03.2023 та актів прийому-передачі інформації згідно реєстру заборгованості до договору факторингу № 310323-ФМ від 31.03.2023 ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 24 963,16 грн., у тому числі 9 000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 15 963,16 грн. заборгованості за відсотками. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положенням ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року по справі № 300/438/18. У постанові Верховного Суду від 27.07.2021 року за №910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Підписавши договір позики відповідач добровільно погодився на умови договору, за якими він отримує від позичальника грошові кошти та зобов`язується їх повернути у такій самій сумі, а також сплатити проценти від суми позики. Вказаний правочин у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним. На підставі вищевказаного договору позики відповідачу було видано грошові кошти на банківський картковий рахунок, зазначений у договорі. Враховуючи, що відповідач свої зобов`язання з повернення заборгованості за тілом кредиту не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 9 000,00 грн.за тілом кредиту, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за договором позики, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до укладеного між сторонами договору № 75198226 від 29.08.2021позику у сумі 9 000,00 грн. надано відповідачу строком на 6 днів до 04.09.2021 року. За положеннями ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між фінансовою установою та відповідачем кредитного договору дана фінансова установа надала позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі у визначені договором строки за договором позики, укладеним ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» № 75198226 від 29.08.2021. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, позикодавець відповідно до ст. 1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування: за договором, укладеним з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» № 75198226 від 29.08.2021- до 04 вересня 2021 року, після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчать про те, що відсотки за користування кредитом зі строком користування до 04 вересня 2021 року продовжували нараховуватися після закінчення строку основного зобов`язання. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, то заявлені ТОВ «Фінпром Маркет», як правонаступником позикодавця, вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом за період за договором № 75198226 від 29.08.2021з 05 вересня 2021 року до 30 березня 2023 року, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню відсотки за вказаним договором № 75198226 від 29.08.2021у розмірі 1 074,60 грн. Дослідивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача 9 000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1 074,60 грн. заборгованості за відсотками. Судом відхиляються твердження відповідача про сплату 1 230,44 грн., які мають бути вирахувані із суми заборгованості, оскільки останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини. Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3 500,00 грн., надавши: договір про надання правової допомоги №01-11/24 від 01.11.2024 між позивачем та адвокатом Ткаченко Ю.О., акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги, витяг з акту приймання-передачі наданої правничої допомоги №5-П, платіжну інструкцію кредитового переказу коштів №579930931.1 від 18.12.2024, відповідно до яких сума витрат на правничу допомогу складає 3 500,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial