Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 23 січня 2026 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, та просив стягнути з нього на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві суму грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 25 липня 1983 року по 03 жовтня 1983 року; з 16 березня 1984 року по 31 березня 2006 року він працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». За час роботи на підприємстві з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №7 про нещасний випадок форми Н-1 від 28 січня 2000 року. П. 6 акту № 7 форми Н-1 вказує на обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: 26.01.2000 року в першу зміну начальником дільниці [PERSON] через гірничого майстра [PERSON] ланці прохідників із сімнадцяти чоловік був виданий наряд на підготовку до проходки забою 516 збірного штреку горизонту 300 метрів. Об 11 годині прохідник [PERSON] за власною ініціативою допомагав машиністу електровозу [PERSON] т. №298, змінювати акумуляторну батарею в околоствольному дворі горизонту 300 метрів. В цей час з «коромислу», в якому розрізними кільцями кріпилася акумуляторна батарея, не закрита кришками, впало розрізне кільце, лежачі на ній і перемкнуло контакти на батареї. В результаті цього стався викид електроплити із батареї, яка впала прохіднику [PERSON] на слизову оболонку лівого ока і на ліву частину обличчя. Згідно виписки із акту огляду Медико-соціальною експертною комісією від 11 грудня 2003 року позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності по травмі на рівні - 10%. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 24 квітня 2007 року серії ДНА-02 № 018379 позивачу первинно-повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%, з яким: повторно 10% по травмі згідно Акту №7. Професійне захворювання позивача не є предметом позовних вимог. У зв`язку з вказаною травмою порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманої травми, що супроводжується втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Ушкодження має негативний вплив не лише на працездатність позивача, а й загалом на можливість організовувати своє життя. Ця набута, внаслідок виробничої травми, вада нагадує про себе позивачу щохвилини та створює для нього постійний безперервний дискомфорт. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання роботодавцем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Стислий виклад позиції відповідача. 06 лютого 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача із позовним вимогами не погодився, та зазначив, що Починаючи з 22.01.2004 року постановою Відділення ВД ФСНВУ, Позивачу призначено щомісячні страхові виплати відповідно до Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі висновку ВТЕК від 11.12.2003. На підставі Повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) форми П-3 та діагнозу основного у Позивача встановлено: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої другої ст. (Пиловий бронхіт першої другої ст., емфізема легень першої другої ст.). ЛН другого ст. 2. Дв. плечолопатковий періартроз ПФ першого другого ст., деф. артроз ліктьових ПФ першого ст. і колінних ПФ першого другого ст. суглобів. Захворювання професійне (06.02.2007 р.) Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 02.03.2007 року позивачу встановлено хронічне професійне захворювання. Випискою з акту огляду у МСЕК від 24.04.2007 Позивачу було первинно-повторно встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково. Отже, позивачу первинно встановлена втрата працездатності висновком ВТЕК 11.12.2003 року, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності - з 11.12.2003 року. Водночас, відповідно до статті 36 частини 8 Закону № 1105-XIV (в редакції з 01.01.2015), відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Тобто, законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 23 січня 2026 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями в Соборному районному суді міста Дніпра, справу передано для розгляду судді Федоріщеву С.С. 23 січня 2026 року ухвалою судді відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 06 лютого 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, а 10 лютого 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, однак у подальшому, відповідач, своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив, не скористався. Водночас, згідно із ст.275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Процесуальним законом встановлено критерії розумності строків розгляду цивільних справ та визначено їх тривалість. Так, відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до ч.2 ст.121 ЦПК України, строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (наприклад, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому, навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19. Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин. У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження. Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами. В даному випадку з аналізу процесуального руху даної справи випливає, що справа перебуває на розгляді в суді понад два місяці, з яких майже половина в очікуванні процесуальної реакції відповідача на відповідь на відзив, однак такої реакції відповідач не продемонстрував. За таких умов, суд розглядає справу за наявними у ній доказами. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що з 25 липня 1983 року по 03 жовтня 1983 року; з 16 березня 1984 року по 31 березня 2006 року він працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». За час роботи на підприємстві з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №7 про нещасний випадок форми Н-1 від 28 січня 2000 року. П. 6 акту № 7 форми Н-1 вказує на обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: 26.01.2000 року в першу зміну начальником дільниці [PERSON] через гірничого майстра [PERSON] ланці прохідників із сімнадцяти чоловік був виданий наряд на підготовку до проходки забою 516 збірного штреку горизонту 300 метрів. Об 11 годині прохідник [PERSON] за власною ініціативою допомагав машиністу електровозу [PERSON] т. №298, змінювати акумуляторну батарею в околоствольному дворі горизонту 300 метрів. В цей час з «коромислу», в якому розрізними кільцями кріпилася акумуляторна батарея, не закрита кришками, впало розрізне кільце, лежачі на ній і перемкнуло контакти на батареї. В результаті цього стався викид електроплити із батареї, яка впала прохіднику [PERSON] на слизову оболонку лівого ока і на ліву частину обличчя. Згідно виписки із акту огляду Медико-соціальною експертною комісією від 11 грудня 2003 року позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності по травмі на рівні - 10%. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 24 квітня 2007 року серії ДНА-02 № 018379 позивачу первинно-повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%, з яким: повторно 10% по травмі згідно Акту №7. Починаючи з 22.01.2004 року постановою Відділення ВД ФСНВУ, Позивачу призначено щомісячні страхові виплати відповідно до Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі висновку ВТЕК від 11.12.2003. На підставі Повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) форми П-3 та діагнозу основного у Позивача встановлено: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої другої ст. (Пиловий бронхіт першої другої ст., емфізема легень першої другої ст.). ЛН другого ст. 2. Дв. плечолопатковий періартроз ПФ першого другого ст., деф. артроз ліктьових ПФ першого ст. і колінних ПФ першого другого ст. суглобів. Захворювання професійне (06.02.2007 р.) Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 02.03.2007 року позивачу встановлено хронічне професійне захворювання. Випискою з акту огляду у МСЕК від 24.04.2007 Позивачу було первинно-повторно встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково. Отже, позивачу первинно встановлена втрата працездатності висновком ВТЕК 11.12.2003 року, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності - з 11.12.2003 року. Професійне захворювання позивача не є предметом позовних вимог. У зв`язку з вказаною травмою порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманої травми, що супроводжується втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Ушкодження має негативний вплив не лише на працездатність позивача, а й загалом на можливість організовувати своє життя. Ця набута, внаслідок виробничої травми, вада нагадує про себе позивачу щохвилини та створює для нього постійний безперервний дискомфорт. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання роботодавцем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, ч. 4 ст. 43 та ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. У ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України від 14.01.1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Відповідно до п. п. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно положень ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. В даному випадку, як вбачається із матеріалів справи, та не заперечується сторонами, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з дня первинного встановлення втрати працездатності висновком ВТЕК - 11.12.2003 року. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утримання, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається у судовому порядку. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності 20.03.2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, Конституційний Суд України у рішенні №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року, вказані зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у тому числі було змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Частиною 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 2 та ч. 3 ст. 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Разом з тим, з 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України №2620-ІХ від 21 вересня 2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» було викладено у новій редакції. Пунктом 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України № 2620, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі №210/5258/16-ц прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншою, ніж просив позивач. В даному випадку, враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, судом встановлено, що внаслідок нещасного випадку, який стався з позивачем на виробництві, у зв`язку з чим, втратив професійну працездатність у розмірі 10%, яка підтверджена після переогляду і встановлена безстроково, суд доходить до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, так як позивач тривалий час несе моральні страждання, позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, має необхідність у постійних медичних оглядах, лікуванні, що призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які він мав до моменту нещасного випадку та втрати професійної працездатності. Однак, з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності по травмі згідно Акту №7 (як зазначає й сам позивач - за довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 24 квітня 2007 року серії ДНА-02 №018379 позивачу первинно-повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60% за іншими вадами здоров`я, з яких повторно 10% по травмі згідно Акту №7), та неможливість відновлення здоров`я позивача, наявність вимушених змін у житті у зв`язку з наявністю професійного захворювання, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 30000 грн., що на переконання суду відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial