Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач у грудні 2025 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №4684964 від 16.09.2023 у розмірі 20 137,39 грн, посилаючись на те, що між відповідачем та первісним кредитором укладено договір позики в електронній формі, на виконання якого відповідачу були надані грошові кошти, однак остання належним чином свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, право вимоги за якою перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Ухвалою суду від 24.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач подала відзив, у якому проти позову заперечила, зазначивши, що позивачем не доведено факту отримання нею кредитних коштів, відсутні належні первинні бухгалтерські документи, які підтверджують їх перерахування, розрахунок заборгованості є необґрунтованим, не містить необхідних даних для перевірки, не враховує здійснені нею платежі у розмірі 2 410 грн, а також позивач не довів належним чином перехід до нього права вимоги та безпідставно нарахував проценти після закінчення строку кредитування. У відповіді на відзив позивач зазначив, що договір укладено належним чином шляхом використання одноразового ідентифікатора, відповідач фактично визнає укладення договору та отримання коштів, оскільки здійснювала платежі, а відсутність банківських документів пояснюється банківською таємницею; також позивач наполягав, що право вимоги підтверджується договором факторингу та витягом з реєстру боржників. Відповідач вважає доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, необґрунтованими та такими, що не спростовують її заперечень, оскільки позивач не надав жодних належних і допустимих доказів фактичного перерахування відповідачу кредитних коштів. Посилання на банківську таємницю є безпідставним, адже закон прямо передбачає можливість витребування таких доказів судом, однак позивач не скористався своїм правом заявити відповідне клопотання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України саме позивач зобов`язаний довести обставини, на які він посилається, а неподання доказів не може покладатися на відповідача. Також відповідач зазначає, що здійснення нею окремих платежів не підтверджує факту отримання кредиту та не може розцінюватися як визнання боргу. Надана виписка підтверджує лише факт сплати коштів, але не факт їх отримання від кредитора. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, сам по собі договір без підтвердження передачі грошових коштів не створює зобов`язання, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивач не надав належного розрахунку заборгованості та не врахував здійснені платежі, що свідчить про недостовірність заявленої суми. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Саме факт передачі коштів є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення обов`язку їх повернення. Позивач на підтвердження укладення договору надав його копію, правила кредитування, довідку про ідентифікацію та інші документи, однак такі документи самі по собі не є безумовним підтвердженням укладення договору саме відповідачем. Надана довідка про ідентифікацію є внутрішнім документом кредитодавця, не містить технічних даних, які б дозволяли однозначно встановити факт отримання відповідачем одноразового ідентифікатора та підписання ним договору. Сам по собі факт укладення договору, у тому числі в електронній формі, не є достатнім доказом виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо передачі грошових коштів. Доводи позивача про те, що відповідач не заперечує факт укладення договору, суд оцінює критично, оскільки саме по собі здійснення платежів або відсутність заперечень не замінює обов`язку позивача довести належними та допустимими доказами факт укладення договору. Щодо факту надання кредитних коштів суд зазначає, що позивач не надав жодного первинного бухгалтерського документа, який би підтверджував зарахування коштів на рахунок відповідача, зокрема банківської виписки, платіжного доручення або іншого документа, який має статус первинного. Посилання позивача на неможливість отримання таких документів у зв`язку з банківською таємницею не звільняє його від обов`язку доказування, оскільки саме на позивача покладено обов`язок довести підстави своїх вимог, а механізм витребування доказів не може підміняти належну доказову базу сторони. Суд також враховує, що подані позивачем відомості про «успішні транзакції» та інші внутрішні дані не є належними доказами у розумінні статей 76-81 ЦПК України, оскільки не підтверджують факту завершення платіжної операції та зарахування коштів саме відповідачу. Щодо розміру заборгованості суд зазначає, що наданий розрахунок є одностороннім документом позивача, не містить детального алгоритму нарахування, періодів, ставок та не дає можливості перевірити правильність визначення суми боргу, що узгоджується з доводами відповідача. Такий розрахунок не може бути покладений в основу рішення суду. Щодо доводів позивача про те, що відповідач здійснювала платежі, суд зазначає, що навіть у разі здійснення окремих платежів це не підтверджує належним чином ані укладення договору в установленому законом порядку, ані обсяг зобов`язання. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу таких прав. Отже, навіть за умови доведеності позовних вимог їх розмір підлягав би зменшенню на суму здійснених платежів, що свідчить про необґрунтованість заявленого розміру заборгованості. Також позивач посилається на договір факторингу як на підставу набуття права вимоги, однак надані матеріали не містять належних та достатніх доказів переходу саме спірної заборгованості до позивача, зокрема відсутній повний реєстр прав вимоги, що унеможливлює перевірку включення зобов`язання відповідача до переліку переданих вимог. Доводи позивача про неможливість надання повного реєстру у зв`язку з конфіденційністю не можуть бути підставою для покладення негативних наслідків недоведеності на відповідача. Крім того, навіть за умови доведеності переходу права вимоги, відсутність доказів існування самого зобов`язання (укладення договору та надання коштів) виключає можливість задоволення позову. Окрім того, суд бере до уваги доводи відповідача щодо неправомірності нарахування процентів після закінчення строку кредитування. Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду проценти як плата за користування кредитом можуть нараховуватися лише в межах строку кредитування, а після його спливу можуть застосовуватися інші заходи відповідальності, передбачені законом або договором, які у даному випадку позивачем належним чином не обґрунтовані та не підтверджені. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами факт передачі відповідачу грошових коштів, розмір заборгованості, а також належний перехід до нього права вимоги, що відповідно до статті 81 ЦПК України покладає негативні наслідки недоведеності обставин саме на позивача. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed