Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29.09.2022 року між фізичною особою позичальником - [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» було укладено Договір про споживчий кредит № 8563072, згідно з умовами якого відповідач отримав 5000 грн. кредиту, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором, відповідно до графіку сплати кредитних коштів (Додаток №1 до кредитного договору № 8563072 від 29.09.2022 р.) . Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору. 28.03.2023 року між Первісним кредитором та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»(далі - Позивач) було укладено Договір відступлення прав вимоги №93-МЛ. Згідно вищевказаного Договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками, зокрема і до [PERSON] за кредитним договором №8563072 від 29.09.2022, в розмірі 14606 гривень. [PERSON] не виконав взятих на себе обов`язків за кредитним договором, не здійснював погашення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість перед позивачем становить 14 606 грн., яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту -2650 грн; простроченої заборгованості за сумою відсотків - 11 006 грн; простроченої заборгованості за комісією за видачу кредиту 950 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 27.01.2026 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі ордеру від 01.07.2025, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Представник позивача в позовній заяві просить суд розгляд справи провести без їхньої участі, зазначивши що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку, зокрема шляхом надіслання на його зареєстроване місце проживання, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується рекомендованим повідомленням №R067095466831 та №R067124062010, які повернулися на адресу суду 25.02.2026 та 31.03.2026 відповідно із відміткою «адресат відсутній». Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішив провести розгляд справи заочно. Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а відповідно до ч. 4 ст. 223 України суд має право у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), в зв`язку з чим відповідно до ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Крім цього, на думку суду в матеріалах справи є достатньо доказів для її слухання та прийняття рішення по суті справи, і такий розгляд справи не буде порушенням права відповідача, як сторони у цивільному процесі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи приходить до переконання, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» підлягають до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29.09.2022 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит № 8563072 згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Договір відповідачем підписано електронним підписом шляхом підписання одноразовим ідентифікатором V46134. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит у розмірі 5 000 грн, строком на 104 дні з 29.02.2022, пільговий період складається із 14 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 13.10.2022 (рекомендована дата платежу), поточний період складає 90 днів, що надається з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 11.01.2023 (дата остаточного погашення заборгованості), згідно п.1.3.1, 1.3.2. відсотки за користування кредитом становлять 2% вдень протягом пільгового періоду та 3% в день протягом поточного періоду. Пунктом 1.5.1. договору визначено розмір комісії за надання кредиту в сумі 950 гривень. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит у розмірі 5 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №83673729 від 29.09.2022. 28.03.2023 року між Первісним кредитором та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №93-МЛ від 28.03.2023. Згідно вищевказаного договору та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №640679 від 28.02.2023. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги, та у відповідності до статті 512 Цивільного кодексу України, Позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб визначених в реєстрі боржників включно з правом вимоги і за Кредитним договором № 8563072 від 29.09.2022 року, що укладений між Кредитодавцем та Відповідачем. Сума заборгованості відповідача становить 14 606 грн, відповідно до виписки з особового рахунку з них: - прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 2650 грн; - прострочена заборгованість за сумою відсотків та становить - 11 006 грн; - прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту становить 950 гривень. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до положень ч. 1, 2ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст. ст. 610,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. На підставі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Тобто, при розгляді справи встановлено, що позивач належним чином виконав свої обов`язки по наданню кредиту, а відповідач отримав кредит, але належним чином не виконував свої обов`язки за договором. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (стаття 1078 ЦК України). За частиною 1 статті 1077, частиною 3 статті 1079 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 514, частиною 1 статті 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, внаслідок укладення вищезазначеного договору факторингу та додатків до такого договору до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшли всі права первісного кредитора у зобов`язанні за вищезазначеним договором, за таких підстав суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка судом вказують на наявність законних підстав для повного задоволення позову. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду з позовом представник позивача просив покласти на відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 гривень. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача надано: Договір про надання правничої допомоги № 0107 від 01.07.2025; акт №Д/4232 від 10.09.2025 прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги, детальний опис виконаних робіт, ордер про надання правової допомоги. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Враховуючи викладене, зважаючи на обсяг та складність даної справи, достатність судової практики щодо спірних правовідносин, суд вважає, що надання/виконання послуг/робіт по даній справі не вимагало від адвоката істотних витрат часу та професійних здібностей, значної юридичної та технічної роботи. Для адвоката, який за своїм статусом має достатню правову кваліфікацію, цей спір є спором незначної складності. Отже, витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 гривень є співмірними із складністю справи, наданими послугами у суді, а розмір таких витрат відповідає критеріям реальності та розумності, що свідчить про необхідність часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення з відповідача на користь позивача таких витрат у відповідному розмірі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2 422, 40 гривень судового збору.

Outcome: approved