Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

03.11.2025 до Холодногірського районного суду м.Харкова звернулася [PERSON] з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», в якій просить суд ???стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 1 211 200 грн. без стягнення податків та обов`язкових платежів, покласти на АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» всі судові витрати, а саме: 574,18 грн. за оплату послуг з ВДРАЦС за видачу дублікату свідоцтва про шлюб та свідоцтва про смерть чоловіка Позивача та банківської комісії за проведення платежу тощо. Позовна заява обґрунтована тим, що 24.02.2017 року о 13:14 на 16 км. перегону «м.Люботин-смт.Буди» в Харківській області вантажним потягом під час руху було травмовано [PERSON] , який від отриманих травм помер на місці. Електропотяг, яким було травмовано чоловіка [PERSON] , який належить АТ «Українська залізниця», є джерелом підвищеної небезпеки. Позивач [PERSON] є дружиною загиблого [PERSON] .. Позивач зазначає, що статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про транспорт» підприємства транспорту зобов`язані забезпечувати безпеку життя і здоров`я громадян, безпеку експлуатації транспортних засобів, охорону навколишнього природного середовища. Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що підприємства залізничного транспорту у взаємодії з іншими видами транспорту повинні своєчасно і якісно забезпечувати безпеку руху. Стаття 11 вказаного Закону № 273/96-ВР встановлює, що підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку руху поїздів. Безпека руху поїздів - комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання в постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв. Згідно з пунктом 1.12. Положення про систему управління безпекою руху поїздів у Державній адміністрації залізничного транспорту України, затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України від 01.04.2011 р. № 27, безпека на транспорті повинна підтримуватися з додержанням, зокрема, таких принципів: забезпечення належного технічного рівня рухомого складу та технічних засобів об`єктів інфраструктури; впровадження технічних засобів і технологій, спрямованих на підвищення рівня забезпечення безпеки руху, з урахуванням позитивного міжнародного досвіду організації перевезень пасажирів та вантажів з безумовним забезпеченням безпеки руху; підвищення відповідальності працівників та керівників залізничного транспорту за забезпечення виконання ними вимог безпеки, широке використання заохочення працівників за безаварійну роботу і вжиття заході з підвищення рівня безпеки руху; забезпечення виконання вимог чинного законодавства з безпеки руху. Пункт 3.3. Положення про систему управління безпекою руху поїздів у Державній адміністрації залізничного транспорту України, затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України від 01.04.2011 р. № 27, встановлює, що основними обов`язками працівників залізничного транспорту є, зокрема, забезпечення безпеки руху. Даним положенням безпеку руху визначено як стан захищеності руху залізничного рухомого складу, який характеризуються відсутністю граничного ризику виникнення транспортних подій і їх наслідків, які можуть заподіяти шкоду життю та здоров`ю громадян, навколишньому середовищу, майну фізичних або юридичних осіб. Відповідно до Положення про класифікацію транспортних подій на залізничному транспорті, затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України від 03.07.2017 № 235 загибель сторонніх осіб на залізничних переїздах, завдане рухомим складом залізничного транспорту, що переміщався віднесено до транспортних подій - аварій. Таким чином, позивач вважає, що Відповідачем АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця»не було забезпечено всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі чоловіка Позивача на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався. У зв`язку зі смертю свого чоловіка внаслідок наїзду на нього рухомого складу, Позивач зазнала сильних душевних та моральних страждань. Страждання полягали у порушені її нормальної життєдіяльності, оскільки вона перебувала у близьких стосунках з чоловіком, дуже його любила, а тому відчувала та відчуває сильний душевний біль від втрати близької їй людини. У зв?язку з цим, у Позивача було порушено нормальний сон, їй часто сняться жахи, вона перебуває у стані постійного стресу. Враховуючи той факт, що втрата близької людини є для Позивача незворотною втратою, що спричиняла, спричиняє і буде спричиняти йому довготривалі сильні душевні страждання, тому їй спричинена суттєва моральна шкода, яка потребує відшкодуванню у грошовій формі. Але, так як смерть потерпілому була заподіяна не внаслідок його умислу чи непереборної сили, на АТ «Укрзалізниця» лежить обов`язок щодо відшкодування Позивачу моральної шкоди, завданої такою смертю. Позивач вважає, що завдану їй моральної шкоди внаслідок заподіяння смерті її чоловіку через наїзд рухомого залізничного складу, слід оцінити в розмірі 1 211 200 грн. Одночасно з позовною заявою до суду подано клопотання про витребування у Слідчого управління ГУНП в Харківській області доказів по справі, а саме: копію матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017220000000280 від «25» лютого 2017 року, в т.ч.: копію постанови про закриття кримінального провадження; копію висновку судово-медичної експертизи трупа [PERSON] ; копію матеріалів службового розслідування АТ «Укрзалізниця» за фактом загибелі [PERSON] та її висновок. Ухвалою суду від 04.11.2025 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано у слідчого управління ГУНП в Харківській області копію матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017220000000280 від «25» лютого 2017 року, в т.ч.: копію постанови про закриття кримінального провадження; копію висновку судово-медичної експертизи трупа [PERSON] ; копію матеріалів службового розслідування АТ «Укрзалізниця» за фактом загибелі [PERSON] та її висновок (а.с.38-39). 21 листопада 2025 до суду від представника відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвоката Зибунової Ю.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, так як вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Так, представник відповідача вважає, що нещасний випадок з чоловіком позивача стався не з вини відповідача, а причиною є нещасний випадок, а саме - нехтування постраждалим правил, встановлених на залізниці. Окрім того, жодних доказів на підтвердження фактів, що стали наслідком тяжких душевних страждань, пережитого нервового стресу, розладів психічної діяльності, як стверджує позивач, до позовної заяви не додано. Матеріали справи не містять жодних доказів моральних страждань Позивача у зв`язку зі смертю чоловіка, доказів підтверджуючих втрату фізичної, моральної підтримки. Крім цього, позивач не підтвердила доказами факту сумісного проживання з чоловіком (а.с.47-63). 25 листопада 2025 до суду від представника позивача - адвоката Тарасенко В.Ю. надійшла відповідь на відзив, відповідно якої просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що Відповідач намагається ухилитися від відповідальності за відшкодування шкоди Позивачу, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Зазначає, що Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року по аналогічній справі №450/4163/18 вказав, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов?язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов?язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого (а.с.64-74). 12 грудня 2025 до суду від ГУ НП в Харківській області на виконання ухвали суду від 04.11.2025 надійшли матеріали кримінального провадження за № 120172200000000280 в 1 томі (а.с.96). 28 січня 2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Зибунової Ю.О. надійшли пояснення, відповідно яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Зазначає, що загиблий [PERSON] перебував безпосередньо в межах залізничної колії, чим грубо та свідомо порушив вимоги Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, зокрема пункти 2.2, 2.3, 2.5, 2.6, якими прямо заборонено перебування та ходити по коліях, наближення до них на відстань менше ніж 5 метрів, а також перехід колії перед поїздом, що наближається. Виконання зазначених правил не потребує спеціальних знань чи фізичних зусиль. Разом з тим сам факт настання трагічних наслідків не може автоматично свідчити про протиправність поведінки власника джерела підвищеної небезпеки. Аналогічні висновки викладені у постанові про закриття кримінального провадження №12017220000000280 від 30.03.2017 винесеній слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідче управління Головного управління Національної поліції в Харківській області, якою кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях працівників залізничного транспорту складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 276 Кримінального кодексу України. Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.02.2017 ділянка залізничної колії, на якій відбулось травмування не відноситься до житлової території. У протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зазначено, що до проїзної частини прилягають узбіччя з обох боків, а за ними розташовані поля праворуч і ліворуч. Отже, можна зробити висновок, що так як загиблий перебував безпосередньо на колії у межах нежитлової території, в зоні підвищеної небезпеки. Загиблий не реагував на багаторазові звукові сигнали підвищеної гучності, загиблий не вжив жодних дій, для залишення небезпечної зони, об`єктивно свідчать про свідому бездіяльність загиблого, що свідчить про наявність умислу. Представник відповідача вважає, що стан алкогольного сп`яніння, в якому потерпілий опинився зі своєї волі, не виключає усвідомлення останнім свого діяння, а навпаки - як мінімум, провокував непередбачувану імпульсивну поведінку та міг бути підбурюючим фактором для правопорушення, що і відбулось у даному випадку. Усвідомлення і передбачення небезпечних наслідків для свого життя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки є інтелектуальною складовою умислу, що виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Все це свідчить, що [PERSON] свідомо потрапив на залізничну колію, усвідомлюючи, що його дії матимуть наслідком наїзд на нього, а тому не реагував на гучні сигнали локомотивної бригади. Це свідчить лише про те, що загиблий свідомо допускав настання шкідливого результату, та розраховував, що він настане, а відтак дані дії загиблого виключають відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Крім цього, згідно висновку судової медичної експертизи № 518- Дм/17 трупу [PERSON] , 1961 р.н., виявлені наступні пошкодження: голови- забійні рани: на лобі справа; в скроневій області зліва; садна: на переносиці; на заснування носу; під нижнім віком правого ока; на лобі справа; мілкоуламчасті переломи кісток носу; крововилив під м`які покрови голови в лобній області справа; крупно уламковий перелом кісток зводy черепа; крововилив під м`які мозкові оболочки; тулубу: перелом ребер справа 5, 6 по середньо-ключичній лінії, зліва 7, 8 ребер по лопаточній лінії, 9, 10 ребра навколо хребтової лінії; крупно уламковий перелом клубових кісток справа і зліва; кінцівок: садна: в проекції правого наколінника; в проекції лівого наколінника; в верхній третині правої гомілки; крупно уламковий перелом лівої плечової кістки в нижній третині. Вказані пошкодження носять прижиттєвий характер, виникли в один проміжок часу в результаті неодноразових травматичних впливів тупих твердих предметів зі значною силою, що могло мати місце в умовах залізничної травми, вказаної в наданій постанові. Представник відповідача звертає увагу суду на той факт, що характер тілесних ушкоджень, які зазначені в експертизі, не виключає можливості того, що загиблий міг опинитися на залізничній колії внаслідок дій невстановлених третіх осіб. Щодо моральної шкоди вказує, шо позивачем до матеріалів справи не подано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт завдання їй моральних страждань, їх характер, інтенсивність, тривалість, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Відповідача та заявленою шкодою. У матеріалах справи відсутні медичні довідки, висновки психолога або судового експерта, показання свідків чи інші докази, які б підтверджували заявлені вимоги щодо моральної шкоди. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про моральні страждання Позивача у зв`язку зі смертю чоловіка, а також про втрату фізичної чи моральної підтримки. До того ж зазначила, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути належним чином обґрунтований з урахуванням критеріїв, визначених частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 523/4822/17 та від 26.11.2020 у справі № 826/18130/16. Такий обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом (а.с.109-111). 29 січня 2026 до суду від представника відповідача - адвоката Зибунової Ю.О. надійшло клопотання про долучення доказів у справі, а саме: копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 30.03.2017, висновку експерта Харківського обласного бюро судово- медичної експертизи від 20.03.2017, протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 23.03.2017, протоколу розбору при начальнику виробничого підрозділу «Локомотивне депо Харків-Сортувальний» від 27.02.2017, постанови про закриття кримінального провадження від 30.03.2017, протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 24.02.2017, карти первинного обліку інформації, отриманої телефоном 24.02.2017 (запис № 1833), протоколу допиту свідка [PERSON] та протоколу його допиту від 18.03.2017 (а.с.115-132). Ухвалою суду від 29.01.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.140-142). Представник позивача - адвокат Тарасенко В.Ю. в судовому засіданні 26.02.2026 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - адвокат Зибунова Ю.О. в судовому засіданні 26.02.2026 позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. В судове засідання 31 березня 2026 позивач [PERSON] та її представник - адвокат Тарасенко В.Ю. не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, своєчасно, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити (а.с.161-163). Представник відповідача - адвокат Зибунова Ю.О. в судове засіданні не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, своєчасно, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та додаткові пояснення по справі, заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.154-160). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, вислухавши учасників справи в судовому засіданні 26.02.2026, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1,3 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною загиблого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.09.2025 (а.с.24). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05.09.2025 Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с.25). Відповідно довідки начальника відділу з питань організації діяльності ЦНАП Південної міської ради Харківського району Харківської області від 07.07.2025 за № 1616, померлий [PERSON] станом на 24.02.2017 (день смерті) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та мешкав разом з родиною: дружиною [PERSON] , 1960 року народження, та сином [PERSON] , 1996 року народження (а.с.26). Згідно рапорту слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області Черкашина І.Ю. від 24.02.2017, 24.02.2017 близько 13.20 год. в районі 16 км. залізничного шляху Люботин-Буди на відстані 232 м. від залізничного переїзду с.Буди Харківського району, Харківської області мав місце наїзд залізничним вантажним поїздом №8858 під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] , [INFO] . В результаті вказаної події пішохід [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодженн,я від яких загинув на місці події. Вказана подія зареєстрована 24.02.2017 в ЖЄО Харківського ВП ГУНП в Харківській області під № 1833 (матеріали кримінального провадження, а.с. 2) Відповідно витягу з кримінального провадження №12017220000000280 від 25.02.2017, порушено кримінальну справу за правовою кваліфікацією ч.3 ст.276 КК України, а саме: 24.02.2017 приблизно о 13:20 годин в районі 16 км. залізничного шляху «Люботин - Буди» на відстані 232 м. від залізничного переїзду с. Буди Харківського району Харківської області відбувся наїзд залізничним вантажним потягом №8858 під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] . В результаті вказаної ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці ( матеріали кримінального провадження, а.с. 1). Згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.02.2017, проведеного слідчим СУ ГУНП в Х/о Черкашиним І.Ю., встановлено, що місце дорожньо-транспортної пригоди знаходиться в районі 16 км. залізничного шляху Люботин-Буди на відстані 232 м. від залізничного переїзду с. Буди Харківського району, Харківської області. До проїзної частини з обох боків примикають узбіччя: праворуч та ліворуч. За межами узбіч із правого та лівого боків розташовані відкриті земельні ділянки (поля). Ділянка дороги є нерегульованою. На момент проведення огляду освітлення на вказаній ділянці було відсутнє. Загальна видимість дорожнього полотна становить приблизно 150 метрів. Зона видимості елементів проїзної частини з робочого місця водія також становить близько 150 метрів. Напрямок руху транспортного засобу визначено за його кінцевим розташуванням на місці події. Труп встановлено як [PERSON] , [INFO] . На трупі одяг: куртка х/б, синя кофта, два светри п/ш, футболка х/б, двоє шортів, труси х/б чорного кольору, шкарпетки х/б. Труп розташований між коліями у положенні лежачи. На тілі наявні тілесні ушкодження у вигляді численних ран у ділянці обличчя, шиї та кінцівок. Огляд транспортного засобу: вантажний залізничний поїзд №8858, локомотив 4МЄЗ-1308, різнокольорового забарвлення. Видимих механічних пошкоджень не виявлено. Разом із локомотивом зчеплені 20 вантажних вагонів різного типу (матеріали кримінального провадження а.с. 4-13). Висновком експерта №518-Дм/17 від 06.03.2017 встановлено, що під час судово-медичної експертизи трупа гр-на [PERSON] , 1961 р.н., виявлено такі ушкодження: голова: забійні рани: на лобі праворуч (1); у скроневій ділянці ліворуч (2); садна: на переніссі (1), на основі носа (1), під нижньою повікою правого ока (1), на щоці праворуч (2); дрібноуламковий перелом кісток носа; крововилив під м`які покриви голови в лобній ділянці праворуч; великоуламковий перелом кісток склепіння черепа; крововилив під м`які мозкові оболонки; тулуб: переломи ребер праворуч 5, 6 по середньоключичній лінії; ліворуч 7, 8 ребра по лопатковій лінії, 9, 10 ребра по навколохребтовій лінії; великоуламковий перелом клубових кісток праворуч і ліворуч; кінцівки: садна в проєкції правого надколінника (2); в проєкції лівого надколінника (5); у верхній третині правої гомілки (4); великоуламковий перелом лівої плечової кістки в нижній третині. Зазначені ушкодження мають прижиттєвий характер, утворилися в один проміжок часу внаслідок неодноразових травматичних впливів тупих твердих предметів значної сили, що могло мати місце в умовах залізничної травми, зазначеної у наданій постанові. Причиною смерті гр-на [PERSON] стала вказана вище несумісна з життям тупа поєднана травма тіла. За ступенем тяжкості зазначені ушкодження (у сукупності) мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (п.п. 2.1.3, 4.8 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р.). Наявний причинний зв`язок між ушкодженнями, виявленими під час судово-медичної експертизи трупа гр-на [PERSON] , та настанням смерті. Під час судово-токсикологічної експертизи крові від трупа гр-на [PERSON] виявлено етиловий спирт у кількості 3,81‰, що за офіційною таблицею відповідає його вмісту при тяжкій алкогольній інтоксикації (матеріали кримінального провадження а.с. 49-52). Згідно довідки про причину смерті від 25.02.2017, [PERSON] , 1961 р.н. помер [INFO] через сукупну тупу травму тіла (матеріали кримінального провадження, а.с. 59). Відповідно протоколу допиту свідка від 18.03.2017 машиніст тепловоза [PERSON] повідомив, що 24.02.2017 під час руху по перегону «Люботин -Буди» зі швидкістю близько 55 км/год, на відстані приблизно 250 метрів , перед станцією «Буди» є крива, коли під`їхали до вказаної кривої, побачив, що на відстані приблизно 250 м від тепловозу між рейок лежить чоловік. Машиніст негайно застосував екстрене гальмування та почав подавати звукові сигнали підвищеної гучності, однак особа жодним чином не реагувала, у зв`язку з чим уникнути наїзду не вдалось. Також машиніст зазначив, що тепловоз перебував у технічно справному стані, погодні умови були сприятливими, видимість була доброю, залізничне полотно без пошкоджень(матеріали кримінального провадження, а.с.27-30). Згідно довідки розшифровки швидкомірної стрічки від 24.02.2017 тепловоза ЧМЕ-№1308 під керуванням машиніста локомотивного депо Харків- Сортувальний [PERSON] , поїзд №8858, вагою 805 т, кількість осей - 80, о 12 год. 56 хв. вирушив зі станції Люботин о 13 год. 14 хв. на перегоні Люботин - Буди, на 16 км пк 9, під зелений сигнал локомотивного світлофора, при швидкості 48 км/год машиніст застосував екстрене гальмування. Гальмівний шлях склав 300 м., нахил - 10%. Час зупинки склав 7 год. 20 хв. (матеріали кримінального провадження а.с.65). В протоколі розбору при начальнику виробничного підрозділу «Локомотивне депо Харків-Сортувальний» від 27.02.2017 зазначено, що під час проведення розбору випадку наїзду на сторонню людину, яка знаходилась без ознак життя на шляху прямування поїзду № 8858 на дільниці Люботин - Буди у добу 24.02.2017, нарада встановила, що 24.02 2017 р., прямуючи поїздом № 8858 вагою 895 т, 80 вісей тепловоз ЧМЕЗ-1308 під керуванням локомотивної бригади в складі машиніста тепловоза [PERSON] , помічника машиніста тепловоза [PERSON] на 16 км ПК 9 дільниці Люботин - Буди у кривій побачили сторонній предмет на шляху прямування, що лежав в колії на відстані 250 метрів і при швидкості 48 км/год. у 13 години 14 хвилин застосували екстрене гальмування з подачею піску під усі колісні пари та звукового сигналу. Після зупинки і огляду було виявлено сторонню людину без ознак життя з травмованою головою. Через ДСП ст. Буди Путря були викликані працівники поліції та швидкої допомоги. У 14 годині 45 хвилин приїхала швидка допомога та констатувала смерть потерпілого. У 15-00 годині прибули працівники поліції, о 18-10 годині прибули працівники судово-медичної експертизи, а в 19-39 годині прибув старший слідчий Черниш І.О., по закінченню слідчих дій дав дозвіл на відправлення поїзду №8858 з 16 км дільниці Люботин-Буди. Затримка поїзда № 8858 склала 07 годин 28 хвилин. При огляді тепловозу встановлено, що пошкоджень на локомотиві немає, автогальма, система піскоподачі, прилади безпеки знаходяться у справному стані. Матеріальних збитків від події локомотивному депо не завдано. Нарада постановила, що провини локомотивної бригади депо Харків Сортувальний у наїзді на сторонню особу, яка лежала між рейками на шляху прямування немає. Вимоги ПТЕ та посадових інструкцій локомотивними бригадами були виконані. Порушення Правил та діючих інструкцій з боку локомотивної бригади допущено не було (матеріали кримінального провадження, а.с. 129-130) Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Харківській області Шапірко Р.Г. від 30.03.2017 закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017220000000280 від 24 лютого 2017 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 216 КК України (матеріали кримінального провадження а.с. 133-136). Таким чином, смерть [PERSON] настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електровозом, належним позивачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілого, який знаходився у стані алкогольного сп`яніння, сприяла його власна груба необережність. При цьому обставин непереборної силі або умислу потерпілого судом не встановлено. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкода майнова і шкода моральна. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини 2 статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою та другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Згідно пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02.11.2020 у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст тепловоза [PERSON] перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (статті 77-80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Твердження представника відповідача, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Встановивши, що позивач є дружиною загиблого, яка проживала з ним однією сім`єю, суд дійшов висновку, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі [PERSON] , підлягає відшкодуванню відповідачем АТ «Укрзалізниця», як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої. Окрім того, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу. Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 у справі №756/16649/13-ц, від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц, від 01.07.2020 у справі № 554/858/19. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, яку позивачка зазнала внаслідок смерті свого батька, характер та тривалість їх немайнових втрат, які зруйнувала нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, а також суд враховує те, порушення загиблим пункту 2.5 «правил безпеки громадян на залізничному транспорті України». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 Цивільного кодексу України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Відповідно до частин 2 та 4 статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Наведені положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. При цьому, питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо) (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18 (провадження № 61-11853св19, у справі № 626/1730/23 від 02.04.2025)). Суд враховує, що відповідно до вимог пунктів 2.1, 2.5, 2.6, 2.15, 2.19, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики «Перехід через колії». Пішоходам забороняється: ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м; класти на рейки залізничної колії будь-які предмети; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, встановлені обставини справи, зокрема те, що [PERSON] перебував у стані тяжкої алкогольної інтоксикації (3,81%), лежав між рейками на шляху прямування потягу № 8858 на дільниці «Люботин - Буди», не реагував на звукові попереджувальні сигнали, внаслідок чого стався наїзд на нього. Відтак, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що у спірному випадку мала місце груба необережність потерпілого, адже перебування у стані тяжкої алкогольної інтоксикації (3,81%) та ігнорування [PERSON] вищевказаних сигналів про явну небезпеку, перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із спричиненням йому тілесних ушкоджень, що має враховуватися при визначенні розміру відшкодування шкоди у сукупності з іншими фактичними обставинами. Твердження представника відповідача про те, що померлий [PERSON] не проживав однією сім`єю з позивачем спростовуються матеріалами справи. Твердження представника відповідача про те, що померлому [PERSON] спричинено іншими третіми особами тяжкі тілесні пошкодження, які потягли за собою смерть потерпілого, також не знайшли підтвердження в судовому засіданні та не обґрунтовані жодними доказами. Суд бере до уваги, що сам факт загибелі чоловіка під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При визначенні розміру моральної шкоди судом враховується, що позивач втратила близьку їй людину - чоловіка, що спричинило позивачу сильні душевні та фізичні страждання, після смерті чоловіка [PERSON] , зумовленими перенесеною ситуацією, а також надалі зазнає пригнічення, роздратування та неможливості змиритись із трагедією життя, що призвело до суттєвих та непоправних змін у її житті. Крім цього, втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання [PERSON] будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тяжкість. Водночас, не знайшли свого підтвердження ті обставини, на які покликається позивач, зокрема порушення її нормальної життєдіяльності, порушення сну, панічні атаки та перебування у стані постійного стресу. Вказані обставини, всупереч вимогам ЦПК України, позивач не підтвердила жодними належними та допустимими доказами. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 213/4098/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення». За вказаних обставин, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача (з лютого 2017 року і по даний час), характер психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю рідної людини, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, яка втратила турботу та підтримку близької людини, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, який підлягає стягнення на користь [PERSON] в сумі 40 000,00 гривень. Вимоги позивача про стягнення на її користь 1 211 200 гривень моральної шкоди з урахуванням обставин справи, зокрема, того, що в силу закону, відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини є очевидно завищеними, належним чином не мотивованими, тому в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнутою. Щодо виплати позивачу суми моральної шкоди, завданою смертю чоловіка, без стягнення податків та обов`язкових платежів, суд приходить до наступного висновку. Так, порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст.165 ПК України). Так, згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПК України. Відповідно до підпункту 14.1.180 п. 14.1 ст.14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філії, відділень, інших відокремлених підрозділів), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПК України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV ПК України. Таким чином, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішенням, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у справі №599/645/21, провадження № 61-18490 св 21, в постанові Верховного Суду № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18) від 25 липня 2018 року, яку суд вважає за необхідне застосувати. Виходячи з аналізу зазначених правових норм вбачається, що податковий агент сплачує податок на суму відшкодування шкоди за рішенням суду, які спрямовується на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю громадянина та які не включається до загального оподатковуваного доходу і не підлягають оподаткуванню. Таким чином суд вважає, що сума моральної шкоди визначена рішенням суду підлягає стягненню на користь позивача без відрахування податків та загальнообов`язкових зборів. Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача судових витрат [PERSON] у загальному розмірі 574,18 грн. за оплату послуг ВДРАЦС, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.2 ст. 140 ЦПК України, розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, в обґрунтування даних вимог позивачем долучено до матеріалів справи копії квитанцій АТ «ПриватБанк» № 357719 та № 357718 з зазначенням: платежі до бюджету та послуги відповідно (а.с.12-13). Але, вказані докази, які надані стороною позивача на підтвердження оплати послуг ВДРАЦС, суд визнає неналежними, недопустимим та недостовірними доказами. Так, копії квитанцій АТ «ПриватБанк» № 357719 та № 357718 це роздруківка без підпису, печатки та без належної ідентифікації платника послуги, тобто не є документом, який підтверджує сплату послуг саме позивачем [PERSON] за отримання саме дублікату свідоцтва про шлюб та свідоцтва про смерть чоловіка, оплату банківської комісії за проведення платежу, в квитанції зазначена інформація тільки про вартість послуг та призначення - платежі до бюджету, державне мито тощо ( а.с.12-13). Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником позивача не обґрунтовано та не доведено необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 574,18 грн. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 40 000 грн. без відрахування податків та загальнообов`язкових зборів. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». За частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги судом задоволені частково, з відповідача на користь держави необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог -3,3 % (40 000 х 100% : 1 211 200 = 3,3%; 18 168 (1,5% від 1 211 200 грн.) х 3,3% : 100%) = 599, 55 грн.

Outcome: partial