Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки у розмірі 8895, 79 грн. та судові витрати. В обґрунтування вимог вказано, що між ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» та [PERSON] (далі відповідач, страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3014/261/005485, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом MG, р/н [NUMBER] . У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 24.01.2024 з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу MG, р/н [NUMBER] та транспортного засобу NISSAN QASHQAI, р/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . На підставі заяви потерпілої особи, договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог Закону України «Про страхування», позивачем складено страхові акти та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі у 13 487,00 грн. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу NISSAN QASHQAI, р/н [NUMBER] була застрахована в ПрАТ "УСК "КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-3928001. ПрАТ "УСК "КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" здійснило виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 4 591, 21 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 895,79 грн, що є різницею між страховим відшкодуванням у розмірі у 13 487,00 грн та фактично виплаченою сумою страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 4 591, 21 грн. Ухвалою суду від 26.12.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін (а.с. 53). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, однак такі документи повернулись до суду неврученими. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 24.01.2024 з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу MG, р/н [NUMBER] та транспортного засобу NISSAN QASHQAI, р/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб MG, р/н [NUMBER] . Постановою Корольовського районного суду м. Житомира №296/1071/24 від 13.02.2024 відповідача визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400, 00 грн (зворот а.с. 21- а.с. 22). Згідно з вимогами частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу NISSAN QASHQAI, р/н [NUMBER] була застрахована в ПрАТ "УСК "КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-003928001 (зворот а.с. 33). Цивільно-правова відповідальність іншого учасника ДТП [PERSON] була застрахована у позивача договором добровільного страхування транспортного засобу MG, р/н [NUMBER] № 3014/261/005485 від 10.10.2023 (зворот а.с. 8- а.с. 10). На підставі заяви потерпілої особи, договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «Універсальна» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 13487, 00 грн, (зворот а.с. 22, 31-32), які сплачено позивачем на користь філії «Віннер МКН «ТОВ «Віннер Автомобілів» (що склав рахунок №1101685 від 30.01.2024), що підтверджується платіжною інструкцією №25586 від 31.01.2024 (а.с. 29, 32). Розмір страхового відшкодування в сумі 13487, 00 грн дорівнює вартості замінених деталей, визначеного на підставі протоколу огляду транспортного засобу, рахунку №1101685 від 30.01.2024, аварійного сертифікату (зворот а.с. 25-30). Згідно листа про прийняте рішення ПрАТ "УСК "КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" від 06.03.2024 франшиза, згідно полісу АР-003928001 становить з 3200, 00 грн, розрахунок суми страхового відшкодування в порядку регресу - 4 591,21 грн. Щодо розрахунку суми страхового відшкодування зазначено, що визначення та оцінка реального розміру збитків проводилась на підставі наданого рахунку № [NUMBER] від 30 січня 2024 року ТОВ «Віннер Автомотів», з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який було розраховано згідно п. 7.39 б) «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» представником ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», оскільки згідно даних AudaHistory автомобіль MG 5 д.р.н. [NUMBER] , відновлювався ремонтом. Відповідно до Рахунку № [NUMBER] від 30 січня 2024 року ТОВ «Віннер Автомотів» вартість складових, що підлягають заміні - 11 891,00 грн., вартість матеріалів та робіт - 1 596,00 грн. Коефіцієнт фізичного зносу, що розраховано представником ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» - 0,479. З урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,479) на складові, що підлягають заміні, розмір матеріального збитку становить - 7 791, 21 грн (зворот а.с. 34). ПрАТ "УСК "КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП" здійснило виплату позивачу страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 4 591, 21 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 06.03.2024 (зворот а.с. 38). За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 895,79 грн, що є різницею між страховим відшкодуванням у розмірі у 13 487,00 грн та фактично виплаченою сумою страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 4 591, 21 грн. 28.01.2025 позивач звертався до відповідача з письмовою претензією про виплату страхового відшкодування, однак така вимога станом на момент розгляду справи залишена [PERSON] без реагування (зворот а.с. 39- а.с. 40). Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Разом з тим, частиною 5 статті 1187 ЦК України закріплено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Пунктом 2.2 Правил дорожнього руху України встановлено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Крім того, за приписами статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій під час керування транспортним засобом зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 01 березня 2018 року в справі № 201/14573/16-ц. Аналогічні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до роз`яснень викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Таким чином, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. За приписами частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічна правова норма міститься у статті 27 Закону України «Про страхування». Відповідно до вимог статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки вартість майнового збитку, завданого власнику пошкодженого ТЗ, який було сплачено позивачем на підставі договору добровільного страхування, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Згідно ст. 76 ЦПК України докази встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. З урахуванням викладеного, оскільки відповідач винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24.01.2024, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню 8 895,79 грн, що є різницею між страховим відшкодуванням у розмірі у 13 487,00 грн та фактично виплаченою сумою страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 4 591, 21 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000, 00 грн.

Outcome: approved