Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. Представник Управління соціальної політики Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 25.04.2025 звернувся до Чорноморського міського суду Одеської області позовом до [PERSON] про стягнення надміру виплачених коштів допомоги на проживання внутрішньо-переміщеним особам, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь управління соціальної політики Чорноморської міської ради Одеської області надміру виплачені кошти допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 12 000,00 грн. В обґрунтування вимог представник позивача посилався на те, що [PERSON] звернулася до управління соціальної політики Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі управління) із заявою від 26.02.2024 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі допомога). У заяві про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, відповідач ознайомлений з умовами надання допомоги, поінформований, що допомога не призначається у разі відповідності критеріям, встановленим пунктами 7 і 8 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. У відповідності з Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 № 709) (зі змінами станом на період зазначених правовідносин) (далі Порядок № 332), на підставі заяви та доданих до неї документів, відповідачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024 щомісячно у розмірі 3000 грн. В результаті проведеної верифікації від 17.10.2024, наданої Мінфіном України відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», було виявлено, що відповідач, будучи проінформованим про умови не призначення вищезазначеної допомоги не повідомив управління про зміну місця проживання (виїхав з України 05.08.2024), що призвело до надмірної виплати коштів допомоги. На запит управління Державна прикордонна служба України підтвердила дані верифікації, а саме: що [PERSON] , [INFO] виїхав з України через пункт пропуску Смільниця та не повернувся в Україну понад 30 днів. Пунктом 6 Порядку №332 передбачено, що в разі, якщо отримувач допомоги повернувся до покинутого місця проживання, виїхав на тимчасове чи постійне місце проживання за кордон або перебуває за кордоном більш як 30 календарних днів підряд, він зобов`язаний повідомити про такі обставини органу соціального захисту населення за місцем перебування на обліку. Згідно з п.8 Порядку №332, нарахування та виплата допомоги отримувачу припиняється та більше не призначається/поновлюється починаючи з місяця, що настає за місяцем, в якому стало відомо щодо її повернення до покинутого місця проживання, або з місяця виїзду за кордон на постійне проживання, або з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів. Отже, з 01.06.2024 відповідач не мав права на отримання допомоги, та неправомірно отримав вищезазначену допомогу за період з 01.06.2024 по 30.09.2024 в розмірі 12000,00 грн. Виплату допомоги припинено за результатами проведеної верифікації з 01.10.2024. У листі управління №285/2 від 07.11.2024, надісланому на адресу, указану в заяві, відповідачу повідомлено про підстави та терміни повернення надміру виплачених коштів. але до цього часу сума боргу, що підлягає поверненню відповідачем добровільно не повернута. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач відзиву на позов не надав. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 25.04.2025 справа розподілена для подальшого розгляду судді [PERSON] (а.с.14). Ухвалою судді від 26.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.19-20). У звязку із звільненням судді [PERSON] у відставку, розпорядженням в.о. керівника апарату від 10.02.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу від 10.02.2026 справа розподілена на розгляд судді Петрюченко М.І. Ухвалою судді від 12.02.2026 прийнято справу до свого провадження. Відповідач відзив або заперечення на позов до суду не надав та в судове засідання не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання на його адресу судової повістки про виклик до суду, проте конверт повернувся з відповідною відміткою: «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.21), а тому на підставі ст.128-130 Цивільного-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідачі також викликався в суд через оголошення на офіційному веб-порталі «Судової влади України» (а.с.26, 28). Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду», відповідач був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, але у судове засідання так і не з`явився, тому, на підставі ст.280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до управління соціальної політики Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі управління) із заявою від 26.02.2024 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі допомога). У заяві про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, відповідач ознайомлений з умовами надання допомоги, поінформований, що допомога не призначається у разі відповідності критеріям, встановленим пунктами 7 і 8 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. У відповідності з Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 № 709) (зі змінами станом на період зазначених правовідносин) (далі Порядок № 332), на підставі заяви та доданих до неї документів, відповідачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024 щомісячно у розмірі 3000 грн. В результаті проведеної верифікації від 17.10.2024, наданої Мінфіном України відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», було виявлено, що відповідач, будучи проінформованим про умови не призначення вищезазначеної допомоги не повідомив управління про зміну місця проживання (виїхав з України 05.08.2024), що призвело до надмірної виплати коштів допомоги. На запит управління Державна прикордонна служба України підтвердила дані верифікації, а саме: що [PERSON] , [INFO] виїхав з України через пункт пропуску Смільниця та не повернувся в Україну понад 30 днів. У листі управління №285/2 від 07.11.2024, надісланому на адресу, указану в заяві, відповідачу повідомлено про підстави та терміни повернення надміру виплачених коштів. але до цього часу сума боргу, що підлягає поверненню відповідачем добровільно не повернута. ІV. Оцінка Суду. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті допомоги, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Аналіз положень ст.1215 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом безпідставно набута особою допомога не підлягає поверненню, натомість закон встановлює два виключення з цього правила: по-перше, якщо її виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Таким чином, повернення надмірно виплаченої суми щомісячної допомоги передбачає стягнення зазначеної суми у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини набувача, а саме, через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до управління соціальної політики Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (далі управління) із заявою від 26.02.2024 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі допомога). У заяві про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, відповідач ознайомлений з умовами надання допомоги, поінформований, що допомога не призначається у разі відповідності критеріям, встановленим пунктами 7 і 8 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. У відповідності з Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 № 709) (зі змінами станом на період зазначених правовідносин) (далі Порядок № 332), на підставі заяви та доданих до неї документів, відповідачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024 щомісячно у розмірі 3000 грн. В результаті проведеної верифікації від 17.10.2024, наданої Мінфіном України відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», було виявлено, що відповідач, будучи проінформованим про умови не призначення вищезазначеної допомоги не повідомив управління про зміну місця проживання (виїхав з України 05.08.2024), що призвело до надмірної виплати коштів допомоги. На запит управління Державна прикордонна служба України підтвердила дані верифікації, а саме: що [PERSON] , [INFO] виїхав з України через пункт пропуску Смільниця та не повернувся в Україну понад 30 днів. Пунктом 6 Порядку №332 передбачено, що в разі, якщо отримувач допомоги повернувся до покинутого місця проживання, виїхав на тимчасове чи постійне місце проживання за кордон або перебуває за кордоном більш як 30 календарних днів підряд, він зобов`язаний повідомити про такі обставини органу соціального захисту населення за місцем перебування на обліку. Згідно з п.8 Порядку №332, нарахування та виплата допомоги отримувачу припиняється та більше не призначається/поновлюється починаючи з місяця, що настає за місяцем, в якому стало відомо щодо її повернення до покинутого місця проживання, або з місяця виїзду за кордон на постійне проживання, або з місяця, що настає за місяцем, у якому строк перебування за кордоном перевищує 30 календарних днів. Отже, з 01.06.2024 відповідач не мав права на отримання допомоги, та неправомірно отримав вищезазначену допомогу за період з 01.06.2024 по 30.09.2024 в розмірі 12000,00 грн. Виплату допомоги припинено за результатами проведеної верифікації з 01.10.2024. У листі управління №285/2 від 07.11.2024, надісланому на адресу, указану в заяві, відповідачу повідомлено про підстави та терміни повернення надміру виплачених коштів. але до цього часу сума боргу, що підлягає поверненню відповідачем добровільно не повернута. Отже, відповідач знав про обставини, що можуть вплинути на отримання щомісячної допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та не повідомила позивача про них, що є зловживанням з її боку. Відповідно до п.29 Порядку, у разі неправомірної або повторної виплати отримувачу допомоги за певний період суми такої виплаченої допомоги повертаються отримувачем добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення. У разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки орган соціального захисту населення вирішує питання про їх стягнення в судовому порядку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідної платіжної інструкції №1 від 16.04.2025 (а.с.1) позивачем при подачі позову сплачено 3028,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved