Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-12 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В січні 2026 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» (далі - ТОВ «Укр кредит фінанс») звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказано, що 09.10.2024 ТОВ «Укр кредит фінанс» та [PERSON] за допомогою вебсайту (https://creditkasa.com.ua) укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1457-8518, який разом з Правилами надання споживчих кредитів складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким відповідач був попередньо ознайомлений. Відповідно до умов цього договору та додаткових угод №№ 1-3 відповідач отримав від позивача кредит у загальній сумі 15000,00 грн, строк кредитування 365 днів, базовий період 30 днів, комісія за видачу кредиту 15% від суми кредиту, промо-ставка 0,90 % в день, знижена процентна ставка 1 % в день застосовується протягом 180 календарних днів з дати укладення Договору, 0,75 % за кожен день користування кредитом, починаючи зі 181 календарного дня і до закінчення дії Договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту. Однак, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання щодо погашення кредиту, процентів, а тому станом на 29.12.2025 за ним утворилась заборгованість в сумі 85380,00 грн, з яких 20000,00 грн прострочена заборгованість за кредитом, 64100,00 грн прострочена заборгованість за нарахованими відсотками, 300,00 грн заборгованість по комісії, 980,00 грн заборгованість по штрафах. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства, відповідачу копія ухвали про відкриття провадження пам`ятка про права та обов`язки надсилалась судом 10.02.2026 за його зареєстрованим місцем проживання, що відповідає місцю проживання, вказаним в позовній заяві. Поштовий конверт повернувся на адресу суду 18.02.2026 з відміткою відділення АТ «Укрпошта», що адресат відсутній за адресою. У постанові Верховного Суду від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18 з посиланням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у цьому випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. У встановлений судом відповідно до ст. 178 ЦПК України строк відповідач відзив на позов не подав. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 27.01.2026 позивач звернувся до Полонського районного суду Хмельницької області. Ухвалою суду від 09.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 67). Копію позовної заяви з додатками відповідачу направлено позивачем цінним листом 25.01.2026 (а.с. 61, зворот). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на таке. 09.10.2024 ТОВ «Укр кредит фінанс» та [PERSON] уклали Договір про відкриття кредитної лінії № 1457-8518 (а.с. 13-24). За умовами цього правочину відповідачу відкрито кредитну лінію для задоволення особистих потреб на засадах строковості, зворотності та платності. Сума наданого кредиту склала 15000,00 грн, а датою видачі коштів є 09.10.2024. Загальний строк кредитування встановлено тривалістю 365 календарних днів з датою повернення 08.10.2025. Сторони погодили, що плата за користування кредитними коштами складається з комісії за видачу кредиту в розмірі 15.00 % від суми виданого кредиту та відсотків за користування. Тип процентної ставки визначено як фіксований. Стандартна процентна ставка становить 1,00% за кожен день користування протягом перших 180 днів та 0,75% за кожен день, починаючи з 181-го дня до закінчення строку дії договору. На дату укладення договору реальна річна процентна ставка складала 3116,24%, а денна процентна ставка - 0.914%. Орієнтовна загальна вартість кредиту на весь строк становить 65062,50 гривень. Порядок повернення коштів передбачає поділ строку кредитування на базові періоди по 30 календарних днів кожен. Позичальник зобов`язаний сплачувати нараховані проценти та комісію не пізніше останнього дня відповідного базового періоду шляхом внесення обов`язкового платежу. Кредитодавець також рекомендував здійснити повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду, а саме до 07.11.2024, що згідно з розрахунком склало б 21300.00 гривень разом із нарахованими відсотками та комісією. У межах програми лояльності позичальнику надавалося право на застосування промо-ставки 0,90 % та зниженої процентної ставки - 1.00%. Відповідач підписав вказаний електронний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором А2037, цим самим погодився з умовами відкриття кредитної лінії. На підставі Додаткової угоди від 18.10.2024 (а.с. 71-74) відповідачу надано додаткові кошти в сумі 3800,00 грн. Комісія за видачу додаткових коштів склала 15.00%. Згідно з п.2.4 цієї угоди, строк кредитування становить 365 днів з моменту її укладення. Розрахунок: 18.10.2024 + 365 днів = 18.10.2025. Згідно з Додатковою угодою від 19.10.2024 (а.с. 38-40) позичальнику надано додаткові кошти в сумі 1200,00 гривень. Комісія за надання цих коштів - 15.00%. На підставі п. 2.11 строк кредитування оновлено на 365 днів. Розрахунок: 19.10.2024 + 365 днів = 18.10.2025. На підставі Додаткової угоди від 12.12.2024 (а.с. 42-45) надано додатково 2000,00 гривень. Комісія - 15.00%. Згідно з п. 2.11 строк продовжено на 365 днів. Розрахунок: 12.12.2024 + 365 днів = 11.12.2025. В усіх випадках нарахування комісії у розмірі 15.00% та оновлення строку кредитування на 365 днів згідно з п. 2.11 є суттєвими умовами, що змінювали параметри основного зобов`язання. Факт отримання коштів [PERSON] на карту, підтверджується наявними в матеріалах справи інформацією та квитанціями про перерахування сум кредиту за кредитним договором № 1457-8518 (а.с. 34-37). На підтвердження факту надання кредитних коштів позивач надав суду докази їх перерахування на платіжну картку відповідача, що відображено у довідці ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту за договором № 1457-8518. Згідно з цим документом, видача грошових коштів [PERSON] здійснювалася декількома траншами через платіжну систему LiqPay. Зокрема, 09.10.2024 було перераховано основну суму кредиту в розмірі 15000,00 гривень (платіж № 2529945651), що підтверджується відповідною квитанцією платіжного сервісу із призначенням платежу «видача кредитних коштів» (а.с. 46). Надалі, у межах укладених додаткових угод, позивач здійснив перерахування додаткових кредитних коштів, що супроводжувалося нарахуванням комісії у розмірі 15.00% за кожен такий транш. Фактичне надання коштів відбувалося у такі дати та в наступних розмірах: 18.10.2024 перераховано 3800,00 грн, 19.10.2024 - 1200,00 грн, а 12.12.2024 - 2000,00 грн. Сукупний розмір фактично перерахованих коштів за тілом кредиту, з урахуванням усіх додаткових траншів, становить 22000,00 гривень. Перерахування коштів підтверджується внутрішніми реєстрами платіжних систем та довідкою про рух коштів по кредитному рахунку позичальника. Таким чином, суд вважає доведеним факт виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання грошових коштів у загальній сумі 22000.00 грн у порядку та на умовах, визначених договором та додатковими угодами до нього. Згідно з наданим розрахунком заборгованості за договором № 1457-8518 від 09.10.2024, встановлено наступні обставини (а.с. 47-52). Станом на 29.12.2025 загальна заборгованість відповідача становить 85380,00 грн. Вказана сума складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 20000.00 грн, залишку відсотків у сумі 64100,00 грн, залишку штрафів у сумі 980,00 грн та залишку комісій у розмірі 300,00 грн. Нарахування планових відсотків здійснювалося щоденно, починаючи з дати видачі кредиту 09.10.2024. З 09.10.2024 по 07.11.2024 нарахування відсотків здійснювалося за ставкою 0.90% на день. З 08.11.2024 по 09.06.2025 нарахування здійснювалося за ставкою 1.00% на день, а з 10.06.2025 по 11.12.2025 - 0,74 % в день. Комісії нараховувалися окремими сумами в дати докредитування або на початку розрахункових періодів, зокрема 09.10.2024 (2250,00 грн), 18.10.2024 (570,00 грн), 19.10.2024 (180,00 грн) та 12.12.2024 (300,00 грн). За весь період відповідач здійснив погашення заборгованості на загальну суму 15984,20 грн. 4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного вида договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язується сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмовій форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може быть зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може быть підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Факт отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів у повному обсязі належним чином підтверджується сукупністю письмових доказів, наявних у матеріалах справи. Зокрема, виконання позивачем свого обов`язку щодо надання грошових коштів підтверджується квитанціями платіжної системи LiqPay та довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту за договором № 1457-8518. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи наведене, суд вважає повністю доведеним факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором щодо перерахування кредитних коштів на користь відповідача у загальному розмірі 22000,00 гривень. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд встановив, що нарахування процентів за користування кредитом проводилось у межах погодженого строку кредитування та за ставками, що відповідають умовам договору до моменту закінчення строку кредитування. Так, згідно з пунктом 2.11 останньої Додаткової угоди від 12.12.2024, сторони домовились продовжити строк кредитування до 365 днів з дати її укладення. Відповідно, строк кредитування за Договором закінчився 11.12.2025. Згідно з розрахунком станом на 12.12.2025 заборгованість за відсотками - 64100.00 грн. Порядок та хронологія погашення відповідачем грошових зобов`язань також відповідають вимогам статті 534 ЦК України. Кошти, внесені відповідачем, позивач розподіляв у такій черговості: спочатку погашалася заборгованість за комісіями, далі планові відсотки за користування кредитом, а залишок коштів зараховувався у рахунок зменшення основного боргу. За час дії договору відповідач здійснив платежі на загальну суму 15984,20 гривень, які були спрямовані позивачем на погашення заборгованості наступним чином. 07.11.2024 відповідач сплатив 7984,20 грн. З цієї суми на погашення комісії було спрямовано 3000,00 гривень, на погашення планових відсотків за користування кредитом зараховано 4984,20 грн. 07.12.2024 відповідач вніс платіж у розмірі 8000,00 грн. Із зазначеної суми 6000,00 грн зараховано в рахунок погашення планових відсотків, а решта 2000,00 гривень спрямована на погашення основного боргу. На підставі наведеного розподілу платежів, суд погоджується з показниками заборгованості до моменту спливу строку кредитування, оскільки вони є арифметично правильними. Щодо розміру нарахованих відсотків за користування кредитом, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Як встановлено судом, плата за користування кредитними коштами була встановлена у розмірі 1,00 % за кожен день. Таким чином, застосований позивачем розмір денної процентної ставки не перевищує встановлену законом межу. Нарахування відсотків здійснювалося позивачем із дотриманням вимог закону до закінчення строку кредитування. Щодо заборгованості за тілом кредиту судом встановлено, що загалом відповідачу було надано кредитних коштів на суму 22000,00 гривень. Внаслідок внесених платежів відповідач погасив тіло кредиту на суму 2000,00 грн. Таким чином, непогашений залишок основного боргу становить 20000,00 грн. Щодо заборгованості за відсотками встановлено, що кредитором до моменту закінчення строку кредитування (11.12.2025) було нараховано відсотків на суму 75084,20 грн. Із внесених платежів відповідач сукупно погасив планових відсотків на суму 10984,20 грн. Відповідно, залишок непогашених відсотків на момент закінчення строку договору складав 64100,00 грн. Щодо нарахувань по штрафах встановлено, що їх загальний обсяг за період дії договору склав 980,00 гривень. Щодо заборгованості за комісіями встановлено, що сукупно за видачу коштів було нараховано 3300,00 гривень. З коштів відповідача було сукупно погашено комісій на суму 3000,00 гривень, внаслідок чого непогашений залишок за комісіями дорівнює 300,00 гривень. Однак суд вважає нарахування штрафів та комісії незаконним. Розв`язуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості за штрафами в сумі 980,00 грн, суд дійшов таких висновків. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені). Отже, оскільки нарахування позивачем штрафів здійснювалось під час дії воєнного стану, таке нарахування не відповідає вимогам закону, а заявлена до стягнення сума 980,00 грн задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по комісії суд зазначає наступне. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними. З матеріалів справи слідує, що умовами кредитного договору та додаткових угод передбачено стягнення комісії за надання (видачу) кредиту у розмірі 15% від суми кредиту. Однак, у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, за які встановлена комісія. Таким чином умова кредитного договору про сплату відповідачем на користь кредитодавця комісії є нікчемною. Тому вимога про стягнення з відповідача залишку комісії у розмірі 300,00 грн задоволенню не підлягає. Крім того, судом встановлено, що із платежів відповідача позивачем було безпідставно зараховано 3000,00 грн на погашення вказаної комісії. Зазначена сума (3000,00 грн) підлягає перерахунку та зарахуванню в рахунок погашення правомірно нарахованих планових відсотків за користування кредитом. Таким чином, правомірно нарахована заборгованість за відсотками станом на 11.12.2025 (64100,00 грн) підлягає зменшенню на сплачені відповідачем кошти за комісією (3000,00 грн). Після перерахунку сума заборгованості за відсотками становить 61100,00 грн. Ураховуючи викладене, оскільки відповідач не сплатив заборгованість за кредитним договором, необхідно задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 81100,00 грн, з яких: 20000,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом (тіло кредиту), 61100 грн - прострочена заборгованість за нарахованими відсотками. 5. Розподіл судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судового збору, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено на суму 85380,00 грн, а підлягає задоволенню на суму 81100,00 грн, що складає 94,99% від ціни позову. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2529,01 грн судового збору

Outcome: partial