Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

22.07.2025 року до Новобузького районного суду Миколаївської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 10000 гривень та судові витрати. Позов обґрунтовано тим що у серпні місяці 2024року, відповідач [PERSON] з допомогою найманого працівника, забрав у позивача [PERSON] десять книжних полиць, пообіцявши при цьому заплатити позивачу 500 грн. Однак до цього часу кошти відповідач не повернув. При цьому розписку про борг у сумі 500 грн. відповідач не надавав позивачу, оскільки вони на той час були у дружніх стосунках і позивач йому довіряв. Пізніше, 13.02.2025 позивач зустрів найманого працівника на ім`я [PERSON] і останній повідомив, що книжні полиці, ніби то, він разом із відповідачем [PERSON] перекинули позивачу [PERSON] через огорожу у двір. Однак позивач такий факт заперечує. З цих підстав позивач 13.02.2025 зателефонував до поліції і по прибуттю поліцейських ВП №1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області позивач вимагав провести обшук його подвір`я, однак працівники поліції повідомили, що у них відсутні такі повноваження. В результаті бездіяльності працівників поліції обшук проведений не був, але відносно позивача було складно протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності. Враховуючи те, що позивач мав можливість у грудні 2024 року дані книжні полиці продати за 10000,00 грн, то вони б могли замінити три книжні шафи, які були у позивача вартістю 12000,00 грн, враховуючи ціну трьох нових книжних шаф вартістю 8000,00 грн, тобто 8000*3 =16000,00 грн. Покупець обіцяв позивачу викупити дані 10 книжних полиць за 10000,00 грн. Тому [PERSON] змушений звернутись до суду із даним позовом про стягнення із [PERSON] 10000,00 грн, та судових витрат. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 24.07.2025 позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 07.08.2025 позовна заява повернута позивачеві у зв`язку із не усуненням недоліків. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03.11.2025 ухвала судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 07.08.2025 скасована, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 28.11.2025 задоволено заяву про самовідвід судді Васильченко-Дриги Н.О. За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2025 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 01.12.2025 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 16.12.2025 задоволено заяву про самовідвід судді Вжещ С.І. За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2025 року матеріали справи передані до провадження судді Уманській О.В. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 19.12.2025 суддею Уманською О.В. справа прийнята до свого провадження та призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судові засідання 14.01.2026, 25.02.2026 та 19.03.2026 не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи щоразу повідомлявся належним чином про що в матеріалах справи маються рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення Вислухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Як стверджує позивач [PERSON] між ним та відповідачем [PERSON] відбулась усна домовленість в результаті якої відповідач придбав у нього десять книжних полицю, кошти за які до цього часу не повернув. Разом з тим , суд враховує, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що між ним та [PERSON] відбувалась певна домовленість. Позивачем не надано суду взагалі доказів які ж технічні характеристики мали його книжні полиці, в якому стані вони були та яка їх вартість на момент відчуження була. Відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно ст. 89 ЦПК України, Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Вс від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Як зазначає Верховний Суд у Постанові від 7 червня 2022 року у справі № 910/15998/20, під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Тобто, мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним. Так, у Постановах Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20, від 20 вересня 2023 року у справі № 141/124/21 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Як зазначає суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України» орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду достатніх, достовірних та належних доказів , які б відповідали стандарту «чітких і переконливих доказів, які не викликають обґрунтованих сумнівів» та які б з розумним ступенем ймовірності підтверджували понесення [PERSON] збитків в розмірі 10000,00 грн. і такі збитки йому нанесені саме відповідачем [PERSON] , суд приходить до висновку, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір .

Outcome: dismissed