Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-12 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. ТОВ «НоваПей Кредит» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 07.04.2025 між ТОВ «НоваПей Кредит» та [PERSON] укладено публічний договір про споживчий кредит (публічна пропозиція) за продуктом «Розстрочка NovaPay», шляхом підписання позичальником заяви про приєднання від 07.04.2025 № 536237. За кредитним договором № 536237 від 07.04.2025 [PERSON] отримала кредит у розмірі 60000 грн. Строк дії договору до 07.04.2026. Підписана позичальником заява містить всі істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір кредиту, процентну ставку за кредитом, строк користування кредитом. Вказував, що відповідач станом на день подання позову не виконав договори належним чином та не повернув кредити. Станом на 13.01.2026 року загальний розмір заборгованості [PERSON] перед кредитодавцем за цим договором становить 75600,00 грн, з яких 60000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 14700,00 грн заборгованість за відсотками (комісією); 900 гривень основна заборгованість за штрафами. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «НоваПей Кредит» заборгованість у сумі 75600 гривень 00 коп. та понесені судові витрати. Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження, пам`ятка про права та обов`язки надсилалась судом за його зареєстрованим місцем проживання 23.01.2026, що відповідає місцю проживання, вказаним в позовній заяві та витязі з Єдиного державного демографічного реєстру. Поштовий конверт повернувся на адресу суду 02.02.2026 з відміткою відділення АТ «Укрпошта», що адресат відсутній за вказаною адресою, при цьому відправлення, надіслане за зареєстрованим місцем проживання відповідача згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, вважається врученим. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 15.01.2026 позивач звернувся до Полонського районного суду Хмельницької області. Ухвалою суду від 22.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 34). Копію позовної заяви з додатками відповідачу направлено позивачем цінним листом 12.01.2026 (а.с. 30). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та, відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача проводить заочний розгляд справи. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 07.04.2025 між ТОВ «НоваПей Кредит» та [PERSON] укладено Публічний договір про споживчий кредит (публічна пропозиція) за продуктом «Розстрочка NovaPay» (а.с. 19-26), шляхом підписання заяви про приєднання №536237 від 07.04.2025 до Публічного договору про споживчий кредит. Так, відповідач отримала кредит у розмірі 60000 гривень зі строком дії договору до 07.04.2026. Відповідно до пункту 2.1 Публічного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит на споживчі потреби або рефінансування заборгованості. Згідно з пунктом 2.3 цього ж договору, розмір кредиту узгоджується сторонами в заяві. Пункт 3.1 Публічного договору встановлює, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, розмір та тип яких визначені в заяві. Відповідно до пункту 4.1 Публічного договору, повернення кредиту та сплата процентів, комісій та інших платежів здійснюється згідно з графіком платежів. При цьому, пункт 4.3 визначає, що датою повернення кредиту та сплати платежів вважається дата зарахування коштів на рахунок кредитодавця. Крім того, умови кредитування деталізовані у заяві на приєднання № 536237 від 07.04.2025 (а.с. 11-15). Цільовим призначенням кредиту є споживчі потреби (пункт 2.11 заяви). Згідно з пунктами 2.12 та 2.13 заяви, строк користування кредитом становить 12 місяців, а датою надання кредиту є 07.04.2025. Відповідно до пункту 2.17 заяви, кредит видається у безготівковій формі на рахунок [NUMBER] . Щодо плати за користування кредитом, пунктами 2.3 та 2.4 заяви сторони погодили фіксований тип процентної ставки, розмір якої становить 0,00001% річних. Згідно з п. 2.6 заяви, комісія за надання фінансового інструменту (кредиту): 3,5% в місяць (42% в рік). Комісія, що нараховується за Договором, є платою за надання фінансового інструменту (кредиту). Розрахунок комісії здійснюється за весь строк користування кредитом, в дату видачі кредиту, від суми загальної кредиту, нараховується та сплачується рівномірно, щомісяця, протягом строку користування кредитом згідно із Графіком платежів. У випадку фактичного дострокового погашення кредиту, комісія за погашені періоди, коли фактично Позичальник не користується кредитом, не нараховується та не сплачується. Пунктом 2.7 передбачено, що загальні витрати за кредитом становлять 25200 гривень. Орієнтовна реальна річна процентна ставка визначена на рівні 86,35% річних (пункт 2.8), а орієнтовна загальна вартість кредиту складає 85200 гривень (пункт 2.9). Порядок виконання зобов`язань передбачений розділом 3 заяви на приєднання. Зокрема, пунктом 3.1 встановлено, що повернення кредиту та сплата платежів здійснюється згідно з графіком платежів. Згідно з пунктом 3.2 заяви, розрахунковою датою платежу є 25 число кожного місяця. Разом з тим, пунктом 3.5 заяви визначено, що рекомендованою датою внесення платежу є дата, яка передує даті за графіком, для уникнення прострочень. Договір підписано [PERSON] ОТР-паролем 07.04.2025. Згідно з платіжною інструкції № 536237 від 07.04.2025 ТОВ «НоваПей Кредит» перерахувало на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 60 000 гривень (а.с. 17). 4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та на надану відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України цього Закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо вимог про стягнення основної суми боргу суд виходить з наступного. Факт виконання позивачем своїх зобов`язань та надання відповідачу кредитних коштів підтверджується платіжною інструкцією № 536237 від 07.04.2025 про перерахування 60000,00 грн. Оскільки відповідач зобов`язання з повернення кредиту не виконав і доказів погашення боргу не надав, вимога про стягнення основної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 60000,00 грн є обґрунтованою, заявлена правомірно та підлягає задоволенню. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6). Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Закон України «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас кредитодавцям забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь фінансової установи за дії, які вона здійснює на власну користь, або за послуги, які фактично не надаються щомісяця. Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог закону щодо його дійсності (стаття 203 ЦК України). Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц та постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. З матеріалів справи слідує, що умовами кредитного договору (Паспортом споживчого кредиту та Заявою) передбачено стягнення комісії за надання фінансового інструменту (кредиту) у розмірі 3,5% на місяць від суми кредиту, що становить 2100,00 грн щомісяця. Згідно з наданим позивачем розрахунком, загалом відповідачу нараховано 14700,00 грн такої комісії. Судом встановлено, що фактична видача (надання) кредитних коштів відповідачу у розмірі 60000,00 грн відбулася разово 07.04.2025. Оскільки послуга з надання фінансового інструменту була фактично спожита позичальником одноразово в момент перерахування коштів, встановлення щомісячної плати (комісії) за цю разову дію протягом усього строку договору є безпідставним і таким, що порушує права споживача. Таким чином, стягненню підлягає виключно перший платіж комісії у розмірі 2100,00 грн, який був нарахований 07.04.2025, безпосередньо за факт видачі кредиту. Умова кредитного договору про подальше щомісячне стягнення комісії за надання фінансового інструменту є нікчемною, оскільки видача коштів відбувалась разово, а не щомісячно. З огляду на це, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення решти нарахованої комісії в розмірі 12600,00 грн необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів у загальному розмірі 900,00 грн, суд дійшов таких висновків. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки нарахування позивачем штрафів за порушення зобов`язань здійснювалось починаючи з 31.05.2025 по 01.01.2026, тобто під час дії в Україні воєнного стану, таке нарахування прямо суперечить імперативним вимогам закону. Зазначена норма закону звільняє позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця штрафів за прострочення в період дії воєнного стану. Отже, заявлена позивачем до стягнення сума штрафу у розмірі 900,00 грн задоволенню не підлягає. Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 62100,00 грн, з яких: 60000,00 грн - основна заборгованість за кредитом, 2100,00 грн - заборгованість за комісією). 5. Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). На підтвердження своїх витрат на професійну правничу допомогу позивачем разом із заявою про розподіл судових витрат надано суду: копію договору про надання правової допомоги № 26/01 від 26.01.2024 (а.с. 46-49), укладеного з адвокатом Богдановою А.П., копію протоколу узгодження вартості послуг № 12 (а.с. 45), акт приймання-передачі наданих адвокатом послуг від 28.01.2026 на загальну суму 7000,00 грн (а.с. 44), а також ордер на надання правничої допомоги серії ВН № 1642880 (а.с. 29). При розв`язанні цього питання суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 13.03.2025 у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24) висловив думку, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат зі складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: partial