Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 29 серпня 2014 позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що з травня 2024 року спільне життя з відповідачкою не склалось, вони фактично припинили спілкуватись, не проживають разом, а їх сім`я перестала існувати. Позивач повідомив, що на його глибоке переконання подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Також позивач вказав, що подружжя не веде спільного господарства, а збереження шлюбу з відповідачкою неможливе. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 12.02.2026 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду від 12.02.2026 та копію позовної заяви із доданими до неї документами було отримано відповідачкою 18.02.2026 в приміщенні суду, що підтверджується відповідною розпискою. (а.с. 39) У строк, визначений судом ухвалою від 12.02.2026, від відповідачки відзив на позов не надійшов. Водночас 19.02.2026, до початку розгляду справи по суті, від відповідачки на адресу суду надійшла заява про визнання нею позовних вимог. Також відповідачка після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачкою позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 14.11.2025 Другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 29.08.2014, актовий запис № 2276. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 5) Також судом встановлено, що подружжя від шлюбу має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження. (а.с. 30) Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. Згідно із ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 331, 20 гривень, що підтверджується квитанцією № 7755-YКТЕ-А39Е від 03.02.2026. (а.с. 31-32) Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 665, 60 гривень, а решту судового збору в сумі 665, 60 гривень суд вважає за можливе залишити за позивачем, враховуючи його клопотання викладене у попередньому розрахунку суми судових витрат. (а.с. 21) Доказів понесення інших судових витрат ні позивачем, ні відповідачкою не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved