Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ часток в натурі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 25 травня 1974 року. В період перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям набуто право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Лище з кадастровим номером земельної ділянки: 0722883600:01:001:0440. Оскільки в добровільному порядку ними не досягнуто згоди щодо поділу належного їм на праві спільної сумісної власності майна, просить суд визнати вказане майно об`єктом спільної сумісної власності та виділити позивачу в натурі частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Лище з кадастровим номером земельної ділянки: 0722883600:01:001:0440 Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 року, цивільна справа № 161/4934/23 була визначена для розгляду судді [PERSON] . Ухвалою від 06 квітня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. На підставі Розпорядження Луцького міськрайонного суду Волинської області № 96/01-06 від 26.04.2023 року вищезазначену цивільну справу було передано для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оскільки відповідно до рішення ВРП № 442/0/15-23 від 25.04.2023 року суддю Луцького міськрайонного суду Волинської області [PERSON] звільнено у відставку. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2023 року цивільна справа № 161/4934/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ часток у натурі була визначена для розгляду судді Пушкарчук В.П. В ході розгляду справи 24 лютого 2025 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій, крім зазначеного вище нерухомого майна, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя, також визнати спільною сумісною власністю земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4882 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Лище, кадастровий номер: 0722883600:01:001:1148, а також виділити їй в натурі частині вказаної земельної ділянки. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Пушкарчук В.П. від 24 лютого 2025 року призначено у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ часток у натурі судову земельно-технічну експертизу,проведення експертизи доручено судовим експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Луцьк, вул. Червоного Хреста, 16),ухвалено надати в розпорядження експерта матеріали цивільної справи №161/4934/23, провадження № 2/161/157/25, зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. На підставі Розпорядження Луцького міськрайонного суду Волинської області № 169/01-06 від 30 квітня 2025 року вищезазначену цивільну справу було передано для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оскільки відповідно до рішення ВРП № 877/0/15-25 від 29.04.2025 року суддю Луцького міськрайонного суду Волинської області [PERSON] звільнено у відставку. Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 квітня 2025 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ часток у натурі передана для розгляду судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Філюк Т.М. Ухвалою від 02 травня 2025 року справу прийнято до провадження судді Філюк Т.М. Ухвалою від 01 жовтня 2025 року провадження у справі поновлено, призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, вказували, що якщо суд дійде висновку про поділ майна, то не заперечують щодо варіанту № 2, який запропонований експертом. Заперечували щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0722883600:01:001:1148, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 травня 1974 року, що підтверджується копіює свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 6 січня 1988 року за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Луцькою районною радою народних депутатів. Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку Серії ВЛ №087543, [PERSON] належить земельна ділянка , площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Лище, з кадастровим номером земельної ділянки: 0722883600:01:001:0440, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час набуття сторонами права власності на спірне майно, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно зі ст. 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент отримання сторонами спірного майна у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить стаття 60 СК України. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] не заперечував щодо того, що спірний будинок, був набутий з позивачем у період їх шлюбу. В зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що сторони, перебуваючи у шлюбі, відповідно до вимог чинного на той час законодавства, набули право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Лище, кадастровий номер: 0722883600:01:001:0440, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). За частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 761/8710/15-ц, провадження № 61-21186св21). Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21, провадження № 61-8094св23). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі №757/64512/16-ц зазначено, що головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 дійшов висновку про те, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому, не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18). Отже, враховуючи всі обставини справи та беручи до уваги, що у досудовому порядку позивач та відповідач не змогли дійти згоди щодо поділу спільного майна, набутого під час перебування у шлюбі, при вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна подружжя у цій справі, суд виходить з того, що відповідно до статті 71 СК України коли у спільній власності подружжя перебуває житловий будинок з надвірними спорудами, необхідно застосовувати такий спосіб поділу, як виділення кожному з подружжя окремої частини в натурі задля забезпечення можливості користування кожним із подружжя окремою частиною будинковолодіння. Виділ у натурі частки із майна - це поділ одного будинку на самостійні об`єкти нерухомого майна, з власним входом та допоміжними приміщеннями/спорудами. Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ в інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід суду за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя, і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20, провадження № 61-7951св23. Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1956 від 03.09.2024 експертом запропоновано єдиний варіант поділу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , при якому можливий поділ можливий поділ об?єкта дослідження на дві ізольовані квартири з відхиленням від ідеальних часток з проведенням добудови. Поділ проведено з урахуванням існуючого використання позивачем та відповідачем житлових кімнат, що склалося на даний час. В зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя в натурі, виділивши [PERSON] згідно належної їй на праві власності 1/2 частини житлового будинку із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] : приміщення у житловому будинку (літ.А-1) та прибудові ( літ.а), прибудові ( літ.а2)., а саме коридор (1-1 площею 7,0 кв.м., кухня (1-2) площею 5.5 кв.м., санвузол (1-3) площею 3,6 кв.м., коридор (1-4) площею 6,7 кв.м., кімната (1-5) площею 9,9 кв.м., кімната (1-6) площею 17,1 кв.м., всього: 49,8 кв.м. Крім цього, першому співвласнику виділяються: Сарай (літ. Й), Сарай (літ. Г-1), частина будівлі сарай-літня кухня (літ.Б-1), а саме: частина будівлі, в якій розміщено два сараї, водогін №1 (свердловина) - у спільному користуванні. [PERSON] як співвласнику 1/2 частки житлового будинку із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , слід виділити наступні приміщення в житловому будинку (літ.А-1): Кімната (1-7) площею 17,3 кв.м., Кімната (1-8) площею 17,5 кв.м. Всього по житловому будинку: 34,8 кв.м. Крім цього, другому співвласнику виділяються: Частина будівлі сарай-літня кухня (літ.Б-1), а саме: частина будівлі, в якій розміщено літню кухню, Вбиральня (літ. В); приямок (літ. 3); сарай (літ. Ж-1); сарай (літ. Д-1); погріб з шийкою (літ. И); гараж (літ. Е-1); приямок (літ. Є). Водогін №1 (свердловина) - у спільному користуванні. При цьому, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки у розмірі 8 263,00 грн. Разом з тим, [PERSON] необхідно провести наступні переобладнання: - демонтувати дверний блок між кімнатою (1-8) та коридором (1-4) та замурувати дверний проріз; - демонтувати вхідний дверний блок в приміщенні (літ. 1-1) та замурувати дверний проріз; демонтувати віконний блок в приміщенні (літ. 1-1) та встановити подвійний вхідний дверний блок. [PERSON] необхідно виконати наступні переобладнання: - демонтувати віконний блок в приміщенні (літ.1-8) та встановити дверний блок; - виконати добудову, в якій розмістити: санвузол, міні кухню, коридор. Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 1385-Е від 19.09.2025 судовим експертом запропоновано три варіанти розподілу ( порядку користування) земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Лище, кадастровий номер: 0722883600:01:001:0440, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Дослідивши вказаний висновок експертизи, суд прийшов до висновку, що слід виділити в користування сторонам частки земельної ділянки згідно запропонованого експертом варіанту поділу №2, оскільки, на переконання суду, саме такий варіант розподілу земельної ділянки найбільше забезпечить баланс інтересів сторін та не порушуватиме прав обох співвласників. Крім того, сторони в судовому засіданні висловлювали думку, що такий варіант повною мірою може влаштовувати і позивача і відповідача. Згідно даного варіанту № 2 на території другого співвласника улаштований в`їзд з [ADDRESS] на частину, що пропонується йому для відведення. Першому співвласнику необхідно влаштувати в`їзд на будь-якому проміжку межі частини земельної ділянки що пропонується йому для відведення та межує з [ADDRESS] . Що стосується земельної ділянки, кадастровий номер 0722883600:01:001:1148, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 864617 від 30 квітня 2010 року, то дана земельна ділянка не може бути предметом поділу, оскільки не є об`єктом спільного майна подружжя. Так, судом встановлено, що право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0722883600:01:001:1148, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, [PERSON] набув на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2008 року та рішення Лищенської сільської ради №12/8 від 26.12.2003, а тому у відповідності до вимог п.5 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав.

Outcome: partial