Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, в якому просить стягнути із відповідача на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за договором №1230651 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 10.11.2020 в розмірі 16 667,60 грн, та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (надалі Кредитодавець) та [PERSON] укладено Договір № 1230651 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі Кредитний договір). Відповідач здійснив всі необхідні дії, спрямовані на укладання Кредитного договору, шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 4500 грн. Відповідач не виконав передбачені умовами Кредитного договору зобов`язання щодо своєчасного повернення отриманих коштів та сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором. 22.02.2021 ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу №015-220221, згідно ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за договором №1230651 від 10.11.2020. В подальшому, 21.10.2024 ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу №20241021/1, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за договором №1230651 від 10.11.2020. Станом на 22.01.2026 заборгованість відповідача перед позивачем становить 16 667,60 грн, в тому числі: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) 4 500,00 грн; залишок заборгованості по процентам за користування 10 089,00 грн; інфляційне збільшення 2 078,60 грн. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.02.2026 відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] ухвалою суду було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надсилалася відповідачу [PERSON] за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ), проте рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про розгляд цивільної справи, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подала, суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.11.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладений договір №1230651 про надання коштів на умовах фінансового кредиту (а.с.7-10). Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача, доступ до якої забезпечувався Відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Відповідача здійснювалася при вході Відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки Позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Позивачем на номер мобільного телефону Відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. Таким чином, Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті Відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем [PERSON] 10.11.2020 07:56:28, (шляхом одноразового ідентифікатора у вигляді коду) з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України. На умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Згідно з п. 3.1 Договору нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто методом «факт/факт». Сторонами погоджені наступні умови договору: Відповідно до п. 1.2. Договору сума кредиту складає 4500 грн. Згідно п.1.3. Договору строк кредиту 28 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених у розділі 4 цього Договору. П.1.4.1 Договору знижена процентна ставка становить 1,90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 % річних), застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо в цей строк клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в Графіку платежів. П.1.4.2. Договору стандартна процентна ставка складає 1,90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 % річних), застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо клієнт не виконав умови зазначені в п.1.4.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ «Лінеура Україна» відповідно до умов договору на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019, укладеного з ТОВ «Універсальні платіжні рішення», 10.11.2020 надало кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту в сумі 4500 грн на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку відповідач вказала особисто під час укладання Договору (а.с.28). Згідно розрахунку заборгованості за Договором №1230651 від 10.11.2020, виконаного ТОВ «Лінеура Україна», станом на 18.05.2021 за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість на суму 6 894,00 грн, яка складається з: 4500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 394,00 грн - заборгованість за процентами за користування за період з 10.11.2020 по 07.12.2020 (а.с.30). 22.02.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладено договір факторингу №015-220221, та Додаткова Угода №02 від 19.05.2021 до Договору факторингу №015-220221 від 22.02.2021, за умовами яких ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «Сіроко Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Сіроко Фінанс» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги згідно акту прийняття-передання реєстру прав грошових вимог, що відступаються Клієнтом Факторові (а.с.11-17). Згідно витягу з акту прийому-передачі реєстру прав вимог №015-220221/02 від 19.05.2021 (Додаткова угода №2 до Договору факторингу №015-220221 від 22.02.2021), сформованого 21.10.2024, ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за договором №1230651 від 10.11.2020 на суму 14 589 грн, в тому числі: 4500 грн тіло кредиту; 10 089 грн заборгованість за процентами (а.с.26). В подальшому, 21.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу №20241021/1, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» отримало право вимоги до боржників згідно Реєстрів прав вимог (а.с.18-24). Згідно витягу з Реєстру прав вимог №20241021/1 від 22.01.2026 до ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», як нового кредитора перейшло право грошової вимоги за договором №1230651 від 10.11.2020 до боржника [PERSON] на суму 14 589,00 грн, з яких 4500 грн заборгованість за тілом кредиту, 10 089 грн заборгованість по процентам (а.с.27). Згідно детального розрахунку заборгованості з особового рахунку [PERSON] станом на 22.01.2026 за договором №1230651 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 10.11.2020 у [PERSON] рахується заборгованість в сумі 16 667,60 грн, що складається з: заборгованість по тілу кредиту 4500 грн, заборгованість по відсотках 10 089 грн, інфляційне збільшення за період з 09.12.2020 по 23.02.2022 2 078,60 грн (а.с.29). Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит. Частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другої статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19; від 16.12.2020 у справі №561/77/19. Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Законом України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до частини третьої статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною восьмою статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Установлено, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, відповідач через особистий кабінет на вебсайті позикодавця подав заявку на отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики, після чого позикодавцю був надісланий за допомогою засобів зв`язку на указаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді коду, який заявник використав для підтвердження підписання договорів позики. Встановивши, що без здійснення указаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладеним сторонами, суд дійшов висновку, що цей правочини відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №234/7160/20 (провадження №61-2903св21), від 01.11.2021 у справі №234/8084/20 (провадження №61-2303св21). Таким чином, 10.11.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання коштів на умовах фінансового кредиту №1230651, який відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Жодних доказів на спростування факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем надано не було. У ч. 1 ст. 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст. 1078 ЦК України). Згідно зі ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами 1, 2 ст.1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11, від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 09.07.2019 у справі №903/849/17, від 10.09.2019 у справі №9017/317/19 Враховуючи, що відповідачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність договорів факторингу, укладених між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс», між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», в силу прямого припису статті 204 ЦК України його правомірність презюмується. Отже, надані позивачем наведені вище докази, як кожен окремо так в сукупності належним чином підтверджують заявлені у позові обставини справи, а саме, що [PERSON] отримала кредит у ТОВ «Лінеура Україна», а в подальшому право вимоги за кредитним договором перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Артеміда-Ф». У цій справі відповідач не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених спірними договорами, презумпція правомірності яких не спростована. Станом на день звернення до суду заборгованість за кредитним договором в частині повернення тіла кредиту відповідачем [PERSON] у добровільному порядку не сплачена, а тому позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача тіла кредиту в сумі 4500 грн підлягають задоволенню. Разом з цим, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, позивач просить стягнути заборгованість за процентами в розмірі 10 089 грн. Вирішуючи по суті позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками суд враховує, що відповідно до усталеної судової практики припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання Вказаних вище висновків Верховний Суд дійшов у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/1, від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 05.04.2023 у справі №910/4518/16. Таким чином, не підлягають стягненню проценти за користування кредитом, нарахованими поза межами строку кредитування. За умовами договору відповідач [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 4500 грн строком на 28 днів. Дата повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків вказана у Графіку платежів (Додаток №1 до Договору) 08.12.2020. Згідно п.п.1.3. Договору строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених у розділі 4 цього Договору. Розділом 4 Договору передбачено продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту шляхом укладення Додаткової угоди до Договору за ініціативою клієнта, вчиненою в особистому кабінеті або шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. Додатковий договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством грошових коштів та підписання його клієнтом електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] не здійснила жодного платежу на погашення нарахованих процентів та не ініціювала укладення Додаткової угоди до Договору для продовження строку користування кредитом, як це передбачено розділом 4 Договору. Отже, матеріали справи не містять належних доказів, що строк користування кредитом за договором продовжувався. З урахуванням наведеного та строку користування кредитом, визначеного вказаним договором (28 днів), доказів про продовження якого матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що нарахування процентів за користування кредитом після спливу цього строку є безпідставним і стягненню з відповідача не підлягають. Отже, позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами за договором №1230651 від 10.11.2020 у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто за період з 10.11.2020 (дата укладання договору) до 08.12.2020 (день повернення позики) в сумі 2394 грн (4500грн х 1,9% х 28 днів). Таким чином, сторони узгодили строк кредитування (строк виконання зобов`язання), а тому нарахування відсотків поза межами узгодженого сторонами строку кредитування за після 08.12.2020 є неправомірним. Щодо стягнення інфляційного збільшення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 09.12.2020 по 23.02.2022 в сумі 2078,60 грн, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові №910/4518/165 від 05.04.2023 ВП ВС висловила позицію щодо підходів до визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, зазначивши, що у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №902/417/18. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Водночас суд звертає увагу, що 24.12.2023 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким пункт 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» викладено в такій редакції: «У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але невиключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем». З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2078,60 грн задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до п. 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» зазначені нарахування підлягають списанню кредитодавцем. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги невиконання зобов`язань відповідачем [PERSON] за Договором №1230651 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 10.11.2020, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в розмірі 6 894,00 грн, в тому числі: 4500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2394,00 грн заборгованість за процентами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи,

Outcome: partial