Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить розділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності, набуте за час шлюбу, визнавши за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, яке розташоване в [ADDRESS] та на частину земельної ділянки площею 0,2201, кадастровий номер 2624885101:01:005:0088 на якій вказане будинковолодіння розташоване, стягнути з відповідача судові витрати по справі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 04.04.2006 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне сумісне життя з відповідачем не склалося тому рішенням Рожнятівського районного суду від 30.10.2024 шлюб між ними розірвано, неповнолітні діти залишено на проживанні разом з нею. За час спільного подружнього проживання, зокрема 17.02.2012 року в [ADDRESS] вони придбали земельну ділянку площею 0,2201 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2624885101:01:005:0088 разом із старою будівлею. На місці старої будівлі та на підставі виготовленого будівельного паспорта на реконструкцію житлового будинку з добудовою та будівництвом господарської будівлі, вони почали будівництво нового будинковолодіння, а в 2014 році закінчили будівництво вказаного будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS] та перейшли туди проживати. Вищевказане будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS] , а також земельна ділянка з кадастровим номером 2624885101:01:005:0088, на якій дане будинковолодіння розташоване є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки набуті ними в шлюбі. На даний час вони не можуть досягнути добровільної згоди щодо розподілу зазначеного будинковолодіння та земельної ділянки, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду із даним позовом. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Родіков І.С. у судове засідання не прибули, останній подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, а також зазначив що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ошуст В.М. у судове засідання не прибули, подали суду заяви про розгляд справи без їх участі, а також зазначили, що позовні вимоги визнають повністю. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.02.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання (а.с. 25). 26.03.2026 до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від представника позивачки [PERSON] адвоката Родікова І.С. поступила заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, у якій він також зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити. 26.03.2026 до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від відповідача [PERSON] поступила заява про розгляд справи без його участі, у якій він також зазначив, що позовні вимоги визнає повністю, проти задоволення позову не заперечує. 26.03.2026 до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від представника відповідача [PERSON] адвоката Ошуст В.М. поступила заява про розгляд справи без участі сторони відповідача, у якій вона також зазначила, що відповідач позовні вимоги визнає повністю, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав, пред`явлений до нього позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач позов визнав, визнання ним позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання ним позову та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у судовому засіданні. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.04.2006 до 30.10.2024, що підтверджується копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30.10.2024 (а.с.9). За час шлюбу у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать їх свідоцтва про народження (а.с. 7-8). Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №887219 від 29.11.2011 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2201 га, кадастровий номер 2624885101:01:005:0088, яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 10). З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.02.2012, зареєстрованого в реєстрі за №215 встановлено, що [PERSON] купив у [PERSON] земельну ділянку площею 0,2201 га, кадастровий номер 2624885101:01:005:0088, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.12). Копією будівельного паспорту від 17.02.2016 (а.с.16-21) підтверджено, що [PERSON] , надано право на реконструкцію житлового будинку з добудовою та будівництво господарської будівлі в [ADDRESS] . В матеріалах справи наявний технічний паспорт на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] виготовлений 04.09.2025 року ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] згідно якого будинковолодіння, яке розташоване по вищевказаній адресі складається з житлового будинку літ. "А", гаражу літ. «Б», майстерні літ. «В», стодоли літ. «Г», погреба літ. «Д», стайні літ. «Е», вбиральні літ. «Ж», навісу літ «И», колодязя літ. «N1», воріт з хвірткою літ. «N2», хвірток літ. «N3, N4», огорожі літ. «N5, N6» (а.с.16-21). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.02.2014 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17811599 від 14.02.2014 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2201 га, кадастровий номер 2624885101:01:005:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] (а.с. 13-14). Згідно довідки №02/26-1 від 02.01.2026 виданої [PERSON] ФОП [PERSON] (а.с. 15), інвентаризаційна вартість будинковолодіння по [ADDRESS] становить 398476 грн. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади №2025/006125352 від 12.05.2025 місце проживання [PERSON] зареєстровано по [ADDRESS] (а.с. 5). Спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з набуттям під час перебування у шлюбі спільного майна, та неможливістю поділу спільного сумісного майна в позасудовому порядку. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування: беручи до уваги позицію позивачки та визнання позову відповідачем, проаналізувавши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з таких підстав. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. V.Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка кадастровий номер 2624885101:01:005:0088, площею 0,2201 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на якій вищевказане будинковолодіння розташоване, зареєстровані на ім`я відповідача [PERSON] проте, набуте сторонами за час перебування в шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, суд доходить переконання, про задоволення вимог позивачки, в повному обсязі, а саме про поділ майна подружжя виходячи з принципу рівності часток кожного із подружжя при поділі, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оціночна вартість спірного майна згідно висновку оцінювача становить 398476 грн., то судовий збір сплачується в розмірі 1% від вартості присудженого майна, виходячи із рівності часток, тобто по 1992,38 грн. із кожної із сторін по справі. Так як позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1993 грн. (а.с. 22), то з відповідача необхідно стягнути в дохід держави 1992 грн. 38 коп. судового збору.

Outcome: approved