Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

14.10.2025 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» за допомогою системи «Електронний суд» звернулося до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022 у сумі 35 234,60 грн, а також судовий збір та витрати на правову допомогу. Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 27.10.2025 прийняв позовну заяву розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд якої призначив за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 08.01.2026. 12.11.2025 представник відповідача, адвокат Безсмертний С.М., за допомогою системи «Електронний суд» подав відзив, у якому просив у задоволенні позову відмовити повністю, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Заперечив проти факту укладення Договору про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022, зауваживши на тому, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів укладення договору шляхом обміну електронними повідомленнями та прийняття (акцепту) умов договору. Указав на недоведеність факту переказу на рахунок [PERSON] кредитних коштів, а також на неправомірність нарахування кредитором заборгованості за комісією. Крім того, відповідач не погоджується з розміром заборгованості за відсотками, що були нараховані поза пільговим періодом. 12.12.2025 представник позивача через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, у якому підтримав свою первісну позицію викладену в позовній заяві, а також подав клопотання про витребування доказів. 05.01.2025 представник відповідача через систему «Електронний суд» подав заперечення на клопотання про витребування доказів, посилаючись на пропуск позивачем процесуального строку. Суд ухвалою від 08.01.2026 задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів та витребував у АТ «Універсал Банк» інформацію про зарахування банківський рахунок [NUMBER] кредитних коштів у розмірі 15 000,00 грн відповідно до платіжного доручення 82963892 у період з 19.09.2022 по 25.09.2022; судове засідання відклав на 30.03.2026. У судове засідання 30.03.2026 сторони не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Представник позивача в позовній заяві просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач та його представник про причини неявки не повідомили. За правилом частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторони відповідача, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 18.09.2022 [PERSON] у особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» (https://miloan.ua/) подав Анкету-заяву на кредит № 9344617, указавши свої паспортні дані, у якій визначив наступні умови кредитування: сума кредиту 15 000,00 грн; строк кредиту 15 днів, починаючи з 18.09.2022 по 03.10.2022 (дата повернення кредиту); сума до повернення 17 625,00 грн; складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту 1 050,00 грн (7 % від суми кредиту, одноразово), проценти за користування кредитом 1 575,00 грн, що нараховуються за ставкою 0,70 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с. 15 зворот). Зважаючи на інформацію наявну в матеріалах справи (Процес оформлення та розгляду заяви 9344617, що на а.с. 15 зворот-16, та Довідка про ідентифікацію на а.с. 15), після погодження умов кредитування, 19.09.2022 о 09 год. 29 хв. (час підпису позичальником договору) між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан» укладено електронний Договір про споживчий кредит № 9344617, датою укладання якого визначено 18.09.2022 (а.с. 8-13). За умовами підписаного Договору про споживчий кредит № 9344617 (індивідуальна частина) убачається, що кредитодавець надав позичальнику споживчий кредит на суму 15 000,00 грн (пункт 1.2 Договору). У пункті 1.3 Договору визначено, що кредит надається загальним строком на 105 днів з 18.09.2022 і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 15 днів, починаючи з дати видачі кредиту по 03.10.2022; поточний період 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду та закінчується 01.01.2023. Підпунктом 1.5.1 пункту 1.5 Договору передбачено, що комісія за надання кредиту становить 1 050,00 грн, яка нараховується за ставкою 7 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду нараховуються за ставкою 0,70 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду; проценти за користування кредитом протягом поточного періоду 3,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду (підпункти 1.5.2, 1.5.3 пункту 1.5 Договору). Також, умовами укладеного Договору передбачено пролонгацію, а саме пунктом 2.3. Укладений договір складається з Анкети-заяви на кредит № 9344617, Договору про споживчий кредит № 9344617 (індивідуальна частина) від 18.09.2022, Графіка платежів за договором про споживчий кредит, Паспорта споживчого кредиту. Підписанням Договору про споживчий кредит № 9344617 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «F61768», який було направлена на номер телефону позичальника [NUMBER] , указаний останнім у Анкеті-заяві, [PERSON] погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами цього кредитного договору (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) в цілому та підтвердив, що він ознайомлений та погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил (пункт 6.3 Договору). Із Графіка платежів за Договором про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022 (Додаток № 1 до Договору) убачається, що відповідач зобов`язався сплатити до 01.01.2023 чисту суму кредиту в розмірі 58 125,00 грн, яка складається з: 15 000,00 грн сума кредиту за договором; 42 075,00 грн проценти за користування кредитом; 1 050,00 грн комісія за надання кредиту (а.с. 13 зворот). Паспорт споживчого кредиту (Додаток № 2 до Договору) містить умови кредитування тотожні умовам викладеним у самому Договорі) (а.с. 14). За твердженням позивача, ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку [PERSON] № [NUMBER] , що підтверджується копією платіжного доручення 82963892 (а.с. 16 зворот). Факт зарахування кредитних коштів на рахунок № [NUMBER] у сумі 15 000,00 грн підтверджено відповіддю АТ «Універсал Банк» від 04.02.2026 № БТ/Е-3762, за змістом якої 19.09.2022 на рахунок позичальника (повний номер картки [NUMBER] ) надійшло зарахування коштів у розмірі 15 000,00 грн, згідно з уточненою інформацією зарахування було з призначенням «Кошти згідно договору 9344617». Таким чином, спростовано доводи відповідача про те, що він не отримував кредитні кошти від ТОВ «Мілоан». Підпунктом 3.2.6 пункту 3.2 Договору про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022 передбачено, що ТОВ «Мілоан» має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу чи делегувати (доручати здійснення) свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. У випадку, якщо після відступлення прав вимоги за цим Договором Кредитодавець отримає від позичальника платіж (кошти) для погашення існуючої заборгованості за цим Договором, такий платіж (кошти) відповідно до частини другої статті 516 Цивільного кодексу України позичальнику не повертаються і зараховуються в рахунок виконання зобов`язань позичальника за цим Договором. Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 30.01.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 89-МЛ, за умовами якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними в Реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «Мілоан» та боржниками (а.с .18 зворот 22). Таким чином ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема до відповідача за Договором про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022, що підтверджується Актом приймання-передачі Реєстру боржників від 30.01.2023 до Договору відступлення прав вимоги № 89-МЛ від 30.01.2023 (а.с. 26), Платіжної інструкцією про плату за відступлення права вимоги (а.с. 26 зворот), Витягом з Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги № 89-МЛ від 30.01.2023 (а.с. 27). Як стверджує позивач, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022 утворилася заборгованість у сумі 33 534,60 грн, яка складається з: 9 450 грн прострочене тіло кредиту; 23 034,60 грн прострочені відсотки, 1 050 заборгованість за комісією, на що вказує Виписка з особового рахунка за Кредитним договором № 9344617 від 18.09.2022, сформована позивачем (а.с. 18). Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, загальні правила щодо форми договору визначено у статті 639 Цивільного кодексу України, згідно з якою: - договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; - якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; - якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Із огляду на вищевикладене, установлено, що відповідач підписав електронний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому суд доходить висновку, що факт укладення Договору про споживчий кредит № 9344617 (індивідуальна частина) від 18.09.2022 підтверджується матеріалами справи та узгоджується із статтями 6, 627 ЦК України та статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними. Уклавши договір на умовах, викладених в ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. За змістом статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Процентна ставка за кредитним договором може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 Кодексу). Як убачається з наведеного вище, судом установлено факт виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань щодо надання [PERSON] кредитних коштів. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань, узятих ним за Договором про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022, виникла заборгованість у сумі 33 534,60 грн, яка складається з: 9 450 грн прострочене тіло кредиту; 23 034,60 грн прострочені відсотки, 1 050 заборгованість за комісією, на що вказує Виписка з особового рахунка за Кредитним договором № 9344617 від 18.09.2022, сформована позивачем (а.с. 18). У відповідь на доводи представника позивача, щодо правильності розрахунку та правомірності нарахування відсотків первісним кредитором, суд уважає такі доводи спростованими з огляду на наступне. Згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення за досліджуваним договором, які сформовані первісним кредитором ТОВ «Мілоан» (а.с. 17), можна зробити наступні висновки: 19.09.2022 відповідачем отримані кредитні кошти в сумі 15 000,00 грн та нараховано комісію за оформлення кредиту в сумі 1 050,00 грн, що відповідає умовам договору. Починаючи з 20.09.2022 по 03.10.2022 кредитором нараховано відсотки за ставкою 0,70 % (пільговий період); 11.10.2022 [PERSON] частково погасив нараховані проценти та тіло кредиту, сплатив комісію за пролонгацію в сумі 1 500,00 грн, чим продовжив пільговий період кредитування на 15 днів, що відповідає умовам договору, які визначені пунктом 2.3 договору. Надалі шляхом часткової оплати нарахованих відсотків, тіла кредиту та комісії за пролонгацію відповідач неодноразово продовжував пільговий період кредитування, а саме: від 26.10.2022 на 7 днів, від 02.11.2022 на 3 дні, від 05.11.2022 на 3 дні, від 09.11.2022 на 3 дні; Після закінчення пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, починаючи з 13.11.2022 по кінець строку кредитування, кредитодавцем нараховувались відсотки за ставкою 3 % денних, згідно умов договору. Тобто, зважаючи на наявні в матеріалах справи відомості, суд робить висновок, що [PERSON] отримав та користувався наданими кредитними коштами на умовах, погоджених ним у кредитному договорі. Сторона відповідача, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, застосовує концепцію «негативного доказу» (постанова Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13). Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, відповідач, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення. У відповіді на відзив позивач навів детальний розрахунок заборгованості, який відповідач не спростував. Щодо заперечень представника відповідача стосовно нарахування комісії за видачу кредиту, суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. За приписами частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 11.02.2021 № 16 затвердило Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Підпунктом 1.5.1 пункту 1.5 Договору про споживчий кредит № 9344617 від 18.09.2022 передбачено, що комісія за надання кредиту становить 1 050,00 грн та нараховується за ставкою 7,00 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (а.с. 9). Аналізуючи умови кредитного договору, суд доходить висновку про правомірність дій позивача щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту. Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Таким чином, загальний розмір заборгованості за період користування кредитом у межах погодженого сторонами строку, з урахуванням заборгованості по комісії за надання кредиту та нарахованих відсотків, яка підлягає стягненню з [PERSON] , становить 24 760,00 грн. Отже, суд дійшов висновку про неналежне виконання [PERSON] грошових зобов`язань та стягнення з нього кредитної заборгованості в розмірі, визначеному позивачем. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин першої третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн позивачем надано: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет»; копію Акта № Д/3710 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) від 28.08.2025; копію Детального опису наданих послуг до Акта № Д/3710 за Договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025. Суд погоджується з доводами представника відповідача, зазначеними у відзиві, про неспівмірність визначеного позивачем та його представником розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та ціною позову. Разом із тим, суд ураховуючи безпідставне заперечення відповідачем факту отримання ним кредитних коштів, спростоване під час судового розгляду, уважає, що стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн відповідатиме критеріям розумності, справедливості та обґрунтованості. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрати по оплаті судового збору. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved