Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Лубенського міськрайонного суду Полтавської області (далі суд) звернулося ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (адреса місця знаходження: 01024, вулиця Рогнідинська, будинок № 4, Літера А, офіс №10, місто Київ, ЄДРПОУ 43541163) (далі позивач) з позовом до [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд: Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (адреса місця знаходження: 01024, вулиця Рогнідинська, будинок № 4, Літера А, офіс №10, місто Київ, ЄДРПОУ 43541163) заборгованість за кредитним договором №157225 від 16 жовтня 2024 року у сумі 21 641 (двадцять одна тисяча шістсот сорок одна) гривня 04 копійки, з яких: 13 334 (тринадцять тисяч триста тридцять чотири) гривні 00 копійок сума заборгованості за тілом кредиту; 7 806 (сім тисяч вісімсот шість) гривень 04 копійки сума заборгованості за відсоткам та 501(п`ятсот одна) гривня 00 копійок сума заборгованості за комісією. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» (далі - первісний кредитор) та відповідачем 16 жовтня 2024 року було укладено електронний кредитний договір № 257225 (далі кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач отримав у борг кошти у сумі 13334,00 грн та зобов`язувався повернути отримані кошти та сплатити відсотки за користування ними. 06 лютого 2025 року між первісним кредитором та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (позивач) було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачу права вимоги за кредитним договором, серед іншого, до відповідача. Унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість перед первісним кредитором. За результатами укладення між первісним кредитором та позивачем договору факторингу, право вимоги за заборгованістю відповідача перед первісним кредитором перейшло до позивача. Як правову підставу для звернення до суду позивач зазначає норми статей 512, 514, 1077, 1078 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) щодо правових наслідків відступлення права вимоги, статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» щодо укладення договорів у електронній формі, а також статті 1054 ЦК України щодо суті договорів кредиту. Відповідач до суду відзив на позовну заяву не надіслав. Заяви, клопотання учасників справи Разом з позовною заявою позивач надавав заяву про розгляд справи без його участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 29 грудня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі, ухвалив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, судове засідання призначив на 10 лютого 2026 року, витребувавши від АТ «ОЩАДБАНК» інформацію. Розгляд справи відкладався на 26 березня 2025 року у зв`язку із неявкою учасників справи. Ухвалою від 26 березня 2025 року суд постановив провести заочний розгляд справи, відповідно до вимог статті 244 Цивільного процесуального кодексу України оголосити рішення по справі 30 березня 2026 року. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач, повідомлений належним чином, не з`явився у судове засідання, не надав відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує, суд розглядає справу та ухвалює рішення на підставі документів, що в ній містяться. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини 16 жовтня 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИПЛЮС» та відповідачем було укладено Договір про споживчий кредит № 157225 (далі кредитний договір), відповідно до пункту 1.1. якого позичальник укладає кредитний договір шляхом приєднання до публічної частини та підписання індивідуальної частини. Пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що кредитодавець (первісний кредитор) надає кошти у борг позичальнику (відповідачу), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом. Пунктом 2.2.1 кредитного договору визначено, що сума кредиту становить 13 334,00 грн та надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору у такому порядку: у сумі 10 000,50 грн на рахунок/картку позичальника (відповідача) № [NUMBER] , у сумі 3 333,50 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією. Проценти за користування кредитом 390% річних (пункт 2.3 кредитного договору). Комісія за надання кредиту 3 333,50 грн (пункт 2.5 кредитного договору). Комісія за обслуговування кредиту 1,00 грн (знижений тариф), 100,00 грн (базовий тариф) (пункт 2.5 кредитного договору). Денна процентна ставка 0,0051% в день (пункт 2.7.1 кредитного договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту 24 479,54 грн (пункт 2.9.1 кредитного договору). Кредитний договір підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. 06 лютого 2025 року між первісним кредитором та позивачем було укладено Договір факторингу №06022025 (далі Договір факторингу) (а.с.39-44), відповідно до умов якого позивач отримав право вимоги, у тому числі за кредитним договором відповідача. Згідно з Реєстром прав вимог №2 до Договору факторингу (а.с.44), а також Акту прийому-передачі Реєстру №2 (а.с.46) первісний кредитор передав позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму 21 641,04 грн. Відповідно до картки обліку виконання кредитного договору заборгованість відповідача складає 21 641,04 грн (а.с.48). На виконання ухвали суду АТ «ОЩАДБАНК» повідомило, що відповідачу було емітовано банківська платіжну картку № [NUMBER] , на яку 18 жовтня 2024 року було зараховано кошти у сумі 10 000,50 грн (а.с.86-87). Отже, суд встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із невиконанням ним зобов`язань за укладеним кредитним договором відповідно до умов договору факторингу. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України), Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування» станом на дату виникнення спірних правовідносин. Не погоджуючись із відповідачем, який не сплачував заборгованість за кредитним договором, ураховуючи положення договору факторингу, позивач звернувся із цим позовом до суду. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України). Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого. Норми права, які застосував суд Згідно зі статею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною сьомою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування визначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит (частина перша статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). Оцінка суду Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів. Щоб дотриматися принципу справедливого суду обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя статті 263 ЦПК України). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналізуючи законодавство України, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача слід задовольнити частково з огляду на таке. Передусім суд зазначає, що відповідно до змісту статей 526, 527, 530, 627, 628 ЦК України договір є обов`язковим до виконання на умовах, які ним визначені, а прийняті на себе контрагентами зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, звертає увагу суду на те, що відповідачка не виконує умови укладеного нею кредитного договору, а тому заборгованість слід стягнути у судовому порядку. Відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, в жодних документах по цій справі свою позицію щодо виникнення у нього заборгованості за кредитним договором, не висловив. Суд, оцінюючи докази, що містяться в матеріалах справи, чинне законодавство України із вказаного спірного питання, дійшов наступних висновків. Відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення кредитного договору, оскільки вказаний договір та додаток до нього (Паспорт) підписані ним з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора. В силу вимог статей 629 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний виконувати кредитний договір відповідно до його умов та вимог закону. Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням статті 617 ЦК України. Позивач є фінансовою установою, а тому суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за вказаним вище кредитним договором відповідно до вимог статей 514 та 516 ЦК України була правомірно передана за договорами факторингу позивачу. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав у строк взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позивач має підстави вимагати від відповідача їх виконання відповідно до умов договору факторингу. Щодо комісії за кредитним договором суд зазначає таке. З аналізу вимог пункту 4 частини першої та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» суд вбачає, що цей Закон передбачає право фінансової установи встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказаний висновок Верховного Суду кореспондується зі спірними правовідносинами, оскільки відповідач також надає фінансові послуги та на нього розповсюджуються норми Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, вимога позивача щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту не узгоджується із нормами Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідачу було перераховано на його картковий рахунок кредитні кошти у сумі 10 000,50 грн (платіжне доручення, а.с.87), а не 13 334,00 грн як зазначає позивач. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач користувався кредитними коштами у сумі 10 000,50 грн, а тому саме таку суму тіла кредиту слід стягнути із відповідача. З урахуванням наведеного, позов слід задовольнити частково, а саме: із відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором на загальну суму 17 806,54 грн, з яких: 10 000,50 грн тіло кредиту, 7 806,04 грн проценти за його користування. Розподіл судових витрат Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору суд зазначає таке. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи, позивач під час подання позову сплатив судовий збір у сумі 2 422,40 грн, що підтверджується Платіжною інструкцією у національній валюті №32726 від 23 грудня 2025 року (а.с.1) У зв`язку з тим, що позовні вимоги суд задовольняє частково, судовий збір стягується із відповідача пропорційно сумі задоволених вимог, а саме: 1 993,15 грн. Щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи суд зазначає таке. Позивач, серед іншого, заявив вимогу щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат було надано до матеріалів справи Договір про надання правничої допомоги №10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року (а.с.51-52) (далі Договір). Згідно з Актом прийому передачі наданих послуг від 25 листопада 2025 року (далі Акт) послуги становлять 7 000,00 грн (а.с.54). Проаналізувавши Договір та Акт суд дійшов висновку про те, що витрати на правничу допомогу слід зменшити з огляду на таке. Відповідно до частин третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як вбачається із змісту Договору, Акту, послуги адвоката у вказаній справі становлять 7 000,00 грн. Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що робота, зазначена у Акті, має не обґрунтовано завищену вартість, з огляду на складність справи (стягнення заборгованості здійснюється за одним кредитним договором, сума заборгованості є незначною) та фактично виконаній адвокатом роботі (наданих послуг), часові, витраченому на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг) (зміст позовних вимог та доданих до позовної заяви документів є стандартизованим; представник позивача не брав участі у судових засіданнях), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн не відповідають критеріям реальності (їхньої дійсності і необхідності) та розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи, сталою правовою позицією і безумовно є завищеними, тому вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. Під час визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з вимог частини третьої статті 141 ЦПК України. Ураховуючи вищевикладене,

Outcome: partial