Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-09 00:00:00

12.05.2025 року Шевченківський районний суд міста Києва постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду у цивільній справі №761/47694/25 позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносинта визнання права власності на спадкове майно. Проте вказаною ухвалою судом не було вирішено питання про судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 04.03.2026 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Чорного Є.О. надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення судових витрат, зокрема: витрат на професійну правничу допомогу. 06.03.2026 року представником позивача адвокатом Перемежком А.О. подано заперечення на заяву, у якій він проти задоволення заяви заперечив з посиланням на те, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідно до ст.142 ЦПК України відсутні, оскільки за таких обставин відповідач повинен довести, а суд встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду з позовом чи в ході розгляду справи по суті є необгрунтованими та у чому виражені, зокрема, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. Подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду було викликане тим, що із витребуваної судом спадкової справи явно вбачалась відсутність у відповідача права на спадщину, а відтак, що він не є належним відповідачем, що мало б наслідком відмову у позові. 10.04.2026 року представником позивача адвокатом Перемежком А.О. подано пояснення на вказану заяву, у якій він проти ухвалення додаткового рішення заперечив, обгрунтовуючи це тим, що розрахунок часу, витраченого адвокатом відповідача Чорним Є.О. на участь у судових засіданнях, не є достовірним та не відповідає дійсності, розмір витрат є необґрунтованим, що свідчить про недобросовісність його дій та, відповідно, зловживання процесуальними правами. Крім того, вважає, що розмір витрат є значно завищеним та неспівмірним. Також зазначає, що за змістом ч.5 ст.142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявляти вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необгрунтованих дій позивача, в той час, коли представником відповідача не подано доказів такої необгрунтованості. Вважає, що подання заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, яким він вправі розпорядитися на власний розсуд з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу. У судовому засіданні представник відповідача заяву підтримав та просив її задоволити з підстав, зазначених у ній. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність. Згідно п.3 ч.1, ч.2, 3, 5 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено. Згідно з п. 2 ч. 2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До матеріалів заяви представником відповідача подано Договір про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 07.01.2025 року № 09/27; Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг та послуг з правничої допомоги № 1 до Договору про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 07.01.2025 року № 09/27. За змістом п. 4.1 Розділу 4 Договору 09/27 послуги на умовах зазначеного Договору надаються виконавцем на умовах 50 % попередньої оплати у розмірі 20 000 грн., яка здійснюється на користь виконавця у формі, що не заборонена чинним законодавством України, при цьому оплата за даним договором здійснюється за підготовку та участь виконавця у цивільному процесі у суді першої інстанції, документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат оформляється сторонами згідно укладених актів приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг, виходячи з вартості однієї години роботи адвоката 2000 грн. Остаточна оплата у розмірі 20 000 грн. провадиться сторонами після отримання судового рішення по суті спору у суді першої інстанції у спосіб, що не заборонений чинним законодавством України. Як вбачається з Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг та послуг з правничої допомоги № 1 , адвокатом Чорним Є.О. було надано відповідачеві [PERSON] послуги на загальну суму 40 000 грн. Відповідно до вказаного Акту послуги надано в повному обсязі, при цьому сторони підтверджують проведення часткової оплати наданих та прийнятих юридичних послуг та послуг з правничої допомоги на суму 20 000 грн. згідно п. 4.1 розділу 4 Договору № 09/27 від 07.01.2025 року. Отже, зі змісту вказаного Акту випливає, що сторони підтвердили факт проведення розрахунку лише в сумі 20 000 грн., в той час, коли представник відповідача просить суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн. Крім того, п.4.1 Договору 09/27 лише передбачено, що оплата послуг здійснюється на підставі акту приймання-передачі наданих послуг. Таким чином, Акт приймання-передачі наданих послуг є лише підставою для їх оплати, а не доказом проведення розрахунку за Договором. В підтвердження проведеного розрахунку в готівковій чи безготівковій формі за Договором необхідне подання відповідних розрахункових документів: платіжних інструкцій, квитанцій до прибуткового касового ордеру і т.лд. З огляду на принцип свободи договору, сторони могли передбачити його змісті положення про те, що доказом проведення розрахунку за Договором є відповідний Акт. Проте Договір не містить положення про те, що документом, який підтверджує факт проведення розрахунку за Договором може бути Акт приймання-передачі наданих послуг. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.Про це йдеться у постанові ВП ВС у справі, яка, серед іншого, стосується порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу. Відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду у справі № 671/1957/20, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. В питанні надання доказів судом приймається до уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20 від 20.07.2021, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Таким чином суд приходить до висновку про відсутність доказів документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Представником позивача у запереченнях зазначено про невідповідністю таких витрат фактично наданим послугам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року. Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 викладено правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed