Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

12 листопада 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що він є повнолітнім сином відповідача [PERSON] . На даний час він навчається на 3 курсі денної форми навчання економічного відділення Відокремленого структурного підрозділу «Машинобудівний фаховий коледж Дніпровського національного університету ім. Олеся Гончара» за кошти державного бюджету та отримує стипендію в розмірі 1510,00 грн. Також, він відповідно до медичного висновку № 47 є дитиною-інвалідом до 18 років та на цей час займається підтвердженням вказаного статусу у встановленому законодавством порядку. На даний час позивач не працює, бо навчається на денній формі навчання, має періодичний та нестабільний дохід у вигляді фінансової допомоги від матері та відчуває скрутне матеріальне становище у зв`язку з необхідністю утримувати себе на стипендію у розмірі 1510,00 грн. Натомість його батько має можливість надавати йому матеріальну допомогу до закінчення ним навчання, проте аліменти не сплачує та від сплати ухиляється. За цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання в розмірі частини щомісячно з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно до закінчення навчання, але не довше, ніж до досягнення ним 23-річного віку. Ухвалою від 13 січня 2026 року у справі відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28 січня 2026 року представником відповідача, адвокатом Мовмига О.В. через систему «Електронний суд» був поданий відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з того, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували його потребу у матеріальній допомозі саме у зв`язку з продовженням навчання, а також доказів понесених ним витрат на проживання, харчування, проїзд до навчального закладу, придбання навчальної літератури чи інших витрат, безпосередньо пов`язаних із навчанням. Крім того, відповідач активно бере участь у житті сина та систематично допомагає матеріально. Також на утриманні відповідача перебуває ще одна дитина, на користь якої він сплачує аліменти та непрацездатна мати, яка потребує оперативного лікування. Стан здоров`я відповідача також незадовільний, що підтверджується долученими до відзиву медичними документами. 01 лютого 2026 року представник позивача, адвокат Гармаш І.С. через систему «Електронний суд» подала відповідь на відзив у якій зазначила, що відповідач добровільно допомоги на утримання сина не надає, а долучені до відзиву квитанції свідчать про сплату відповідачем на користь матері позивача, аліментів, які стягувались до повноліття позивача. Також є неспроможними твердження відповідача щодо утримання ним своєї матері, оскільки доказів на підтвердження цього надано не було. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання ще однієї дитини, то здійснення цих стягнень неможливо, оскільки стягувачка на цей час знаходиться на тимчасово окупованій території України у м. Бердянську, тому будь-які перекази з вказаною територією припинені. Також, викликає сумнів достовірності доказу у вигляді консультативного висновку спеціаліста лікаря психіатра [PERSON] , з огляду на відсутність дати цього висновку та надання медичної допомоги засобами відеозв`язку, як і діагноз F 33.2, який не є тяжкою хворобою з огляду на проходження [PERSON] військової служби у в/ч [NUMBER] . З урахуванням викладеного, вважала, що відповідач має можливість сплачувати на користь позивача аліментів, яких той потребує під час навчання. Представник позивача, адвокат Гармаш І.С. подала заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримала та наполягала на його задоволенні. Також просила стягнути витрати на правничу допомогу згідно акту приймання передачі виконаних робіт, квитанції про сплату гонорару та договору про надання правової допомоги в розмірі 15000,00 грн. Представник відповідача, адвокат Мовмига О.В. просив розгляд справи здійснювати у відсутності сторони відповідача, вимоги позову не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Що стосується витрат на правничу допомогу, то в їх стягненні також просив відмовити, оскільки докази про надану правничу допомогу були подані не в позовній заяві, а шляхом їх долучення до заяви про розгляд справи без участі, що позбавило відповідача можливості належним чином реалізувати право на заперечення та свідчить про зловживання процесуальними правами. Усі доводи позивача, викладені у відповіді на відзив ґрунтуються на припущення та оціночних судженнях. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, прийшов до такого. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком повнолітнього [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] навчається на ІІІ курсі денної форми навчання економічного відділення Відокремленого структурного підрозділу «Машинобудівний фаховий коледж Дніпровського національного університету ім. Олеся Гончара» за кошти державного бюджету. Термін навчання з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року (а.с.10). Також позивач [PERSON] отримує стипендію у розмірі 1500,00 грн. на місяць (а.с.11) Позивач [PERSON] зареєстрований та є власником частини приміщення [ADDRESS] (а.с.12,53,54). Згідно медичного висновку №47 про дитину-інваліда до 18 років від 08.08.2023 року, [PERSON] , [INFO] , має захворювання (патологічний стан) Q65.0 «Дисплазія кульшових суглобів. Вправлений вроджений вивих лівого стегна. Укорочення лівої нижньої кінцівки 1.0 см з порушенням функції кінцівки. Висновок дійсний до 23.10.2025 року. (а.с.9). Як слідує з матеріалів справи відповідач [PERSON] працездатний, проходить військову службу у в/ч [NUMBER] та отримує грошове забезпечення. Відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.69). Станом на 02.09.2025 року заборгованість відповідача по аліментам, які стягувались на утримання позивача до досягнення ним повноліття (виконавчий лист №2-711) становила 181318,15 грн. (а.с.68). В рахунок погашення вищевказаної заборгованості відповідачем 28.11.2025 року був здійснений переказ у розмірі 32679,07 грн. (а.с.41). Згідно платіжних інструкцій (а.с.41,42 (зворотній бік) 47) відповідачем були здійснені на ім`я матері позивача [PERSON] перекази в загальному розмірі 20934,08 грн. за період з жовтня 2023 року по квітень 2025 року. Перекази за цей період були не щомісячними, а періодичними. В призначенні вказано «переказ власних коштів». Також, 24.10.2025 року відповідачем був здійснений на ім`я позивача переказ у розмірі 3000,00 грн. Як зазначалось представником позивача у відповіді на відзив цей переказ був ыз нагоди дня народження позивача. Згідно виконавчого листа №310/1311/16-ц від 10.06.2016 року з відповідача на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 500,00 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 23 лютого 2016 року. Заборгованість відповідача за вищевказаним виконавчим листом згідно розрахунку заборгованості станом на 23.02.2026 року становить 134721,14 грн. (а.с.74,75). Вказаний розрахунок заборгованості, суд відповідно до вимог ст.ст. 78-79 ЦПК України вважає належним та допустимим. доказом, оскільки не було доведено, що він одержаний в порушення порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Зазначене випливає також з Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у п.20 якої роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відтак, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання. Сімейний кодекс не конкретизує, в якому навчальному закладі така особа буде продовжувати навчання. Отже для отримання права на батьківське утримання, дитина може навчатися в будь-якому навчальному закладі будь-якої форми власності; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі. Навчання дитини має бути її основним заняттям, отже якщо дитина навчається на заочному відділенні і має можливість працювати та заробляти собі на життя, обов`язку батьків утримувати таку дитину не виникає; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. У даному випадку суд враховує доводи сторін, а також матеріали справи. При цьому, суд зважає на те, що [PERSON] досяг повноліття, однак продовжує навчання на денній формі, він є таким, що не може в повній мірі себе матеріально забезпечувати, відтак потребує матеріальної допомоги обох батьків, батька і матері, якій самій утримувати сина є непосильним тягарем. Отже, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати свою дитину, наявність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів, майновий стан сторін, наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу та потребу позивача у такій допомозі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини щомісячно з усіх видів заробітку (доходу). В свою чергу, відповідачем не було доведено, що такий розмір аліментів із урахуванням аліментів, які стягуються на утримання ще іншої дитини, буде перевищувати понад 50% його доходу. Отже, такий розмір аліментів на думку суду є справедливим та буде відповідати інтересам сторін. При цьому, суд не приймає до уваги доводи, що відповідач має низку хронічних захворювань та на його утриманні перебуває непрацездатна мати, оскільки доказів в підтвердження цього в розумінні ст..ст. 77-79 матеріали справи не містять. Відповідно до вимог ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України). Згідно із 1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно зі статтею 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу при розгляді даної справи в розмірі 15000,00 грн., суд зазначає наступне. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Отже, виходячи з конкретних обставин даної справи (справа є не дуже складною), а також з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також виходячи з критерію розумності їхнього розміру, суд вважає, що розмір правничої допомоги є неспівмірним із обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивача, у співмірності до наданих послуг, становить 7000,00 грн. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо порушення форми та порядку подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та доказів до неї, оскільки стороною позивача при їх подані були дотримані вимоги законодавства, визначені ч. 8 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved