Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-07 00:00:00

Заявниця 03 березня 2026 р. звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеженням, а саме: - заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 200 м. до місця проживання [PERSON] та її чоловіка, за адресою: [ADDRESS] , перебувати за вказаною адресою та проникати до квартири [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] особисто, телефоном або електронними засобами зв`язку контактувати з [PERSON] та її чоловіком; - заборонити [PERSON] вчиняти будь-які дії, спрямовані на переслідування, залякування або приниження [PERSON] та її чоловіка. В обґрунтування заяви зазначається, що заявниця фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом із чоловіком - [PERSON] , [INFO] , який має III групу інвалідності після перенесеного інфаркту та важких операцій на серці і постійно перебуває на лікуванні. [PERSON] , [INFO] (син її чоловіка), раніше проживав із заявницею та її чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Квартира спочатку була придбана чоловіком, проте пізніше переписана на сина. У 2016 році син вигнав їх з цієї квартири та продав її. На даний час зазначена особа не має жодних законних підстав перебувати за адресою їх фактичного проживання. Протягом останніх 10 років зазначена особа систематично вчиняє протиправні дії неї мене та чоловіка, а саме: поширює образи на адресу заявниці та її чоловіка, обзиває, принижує та дискредитує перед сусідами, порушуючи нашу честь і гідність, голосно кричить і робить неправдиві заяви, зокрема стверджує, що чоловік нібито вбив його матір, [PERSON] , яка померла внаслідок суїциду [INFO] ; ігнорує відсутність їх згоди на візити; систематично приходить у будь-який час доби до місця проживання у неадекватному стані (ймовірно алкогольному або наркотичному сп`янінні), і оскільки вони не відчиняють йому двері, дзвонить у домофон усім мешканцям під`їзду, доки хтось не відчинить; поводиться агресивно; неодноразово кидав різні предмети у вікна (дрова, каміння тощо); умисно завдає сильних ударів у вхідні двері квартири; ламав замок вхідних дверей квартири, намагаючись проникнути до житла; надсилав чоловікові образливі та загрозливі повідомлення; переслідує їх уже понад 10 років, створюючи психологічну та фізичну загрозу. Крім того, на даний момент відомо, що зазначена особа має судимість з іспитовим строком та щодо нього вже неодноразово подавали заяви інші особи за фактом хуліганських дій, що свідчить про систематичну агресивну поведінку та підсилює ризик загрози для них із чоловіком. Чоловік не може контролювати або обмежувати дії цієї особи через стан здоров`я, тому заявниця була змушена неодноразово викликати поліцію щодо протиправних дій стосовно. Своїми діями зазначена особа створює реальну загрозу їх життю, здоров`ю та безпеці, порушує право на недоторканність житла та спокій. Постійно існує реальна та безпосередня загроза повторення насильницьких дій, оскільки неможливо передбачити та упередити наступні його дії. Заявниця в судовому засіданні підтримала подану заяву у повному обсязі, просили задовольнити вимоги заяви. Заінтересована особа в судові засідання не з`являвся про час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, шляхом СМС та оголошення, але повістки не отримував у відділенні зв`язку. Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. У судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] є мачухою [PERSON] . Заявниця та її чоловік [PERSON] (батько [PERSON] ) проживають за адресою - [ADDRESS] . Син чоловіка - [PERSON] ніколи на проживав з ними за цією адресою, квартира належить мамі заявниці, що підтверджується свідоцтвом. Інформація про реєстрацію [PERSON] [INFO] відсутня в Демографічному реєстрі. На праві власності [PERSON] [INFO] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав. Заявниця зазначає, що протягом 10 років [PERSON] здійснює щодо неї та її чоловіка неправомірні дії, переслідує їх, вчиняє психологічне насильство. Але, в той же час, заявницею не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх слів, жодного термінового заборонного припису на [PERSON] не було складено, він не притягувався до адміністративної відповідальності за застосування домашнього насильства. В матеріалах справи є тільки однин протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02.03.2026 року, заява написана [PERSON] . Батько [PERSON] та чоловік заявниці жодної заяви щодо неправомірних дій сина не писав, до правоохоронних органів не звертався. Також, як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень [PERSON] в 2025 році притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173 та ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.52-55). Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ч 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (щодо вчинення домашнього насильства) має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані з протиправною поведінкою останнього. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, наведені норми чинного законодавства України та те, що у судовому засіданні не підтверджено ні систематичність домашнього насильства, ні психологічний вид такого, суд приходить до висновку про те, що заявник не довела вимоги заяви щодо видачі обмежувального припису. В даному випадку суд не вбачає ознак домашнього насильства, зокрема психологічного, жодних доказів того, що [PERSON] протягом 10 років переслідує заявницю, створюючи психологічну та фізичну загрозу, вчиняє домашнє насильство, немає. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: dismissed