Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-08 00:00:00

У серпні 2025 року представник позивача товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Дебт Коллекшн» Пархомчук С.В. звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05.03.2020 у розмірі 6329 грн 00 коп., суми сплаченого судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 березня 2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3400702835/257642 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був укладений в електронному вигляді та підписаний шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами договору, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до умов кредитного договору відповідачу надається фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума виданого кредиту становить 2000,00 грн, дата надання кредиту: 05 березня 2020 року, строк кредиту: 27 днів, процентна ставка: 1,85% на добу. 31 травня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Сіті Фінанс Груп» укладено Договір факторингу № 1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Сіті Фінанс Груп» прийняв належні ТОВ «ГОУФІНГОУ» права вимоги до боржників, в тому числі й до відповідача [PERSON] 03 червня 2021 року ТОВ «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступило право вимоги за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05.03.2020 до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», у зв`язку з чим останнє набуло право грошової вимоги до відповідача. ТОВ «Гоуфінгоу» виконало свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти на умовах, визначених договором. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05.03.2020 не виконав та станом на 26 травня 2025 року має заборгованість у загальному розмірі 6329 грн, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000,00 грн; простроченої заборгованості за процентами в розмірі 4329 грн. Ухвалою судді від 22 серпня 2025 відкрито позовне провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 20 листопада 2025 року. 19 листопада 2025 року представником позивача подано до суду заяву про розподіл судових витрат, у якій представник позивача просив стягнути із [PERSON] витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10500 грн. Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року розгляд справи відкладено до 03 лютого 2026 року для здійснення повторного виклику відповідача. Протокольною ухвалою суду від 03 лютого 2026 року розгляд справи відкладено до 09 квітня 2026 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача. Представник позивача ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив здійснити розгляд справи за відсутності представника позивача, у разі неявки в судове засідання відповідача ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання втретє не з`явився, про дату, час та місце проведення судових засідань сповіщався належним чином шляхом надсилання судових повісток про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання в порядку ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення відправлень судових повісток про виклик до суду на 20 листопада 2025 року (а. с. 47) та на 03 лютого 2026 року (а. с. 65), про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов не подав. Поштовий конверт із судовою повісткою про виклик відповідача до суду на 09 квітня 2026 року повернувся на адресу суду без вручення із зазначенням причин повернення: «Адресат відсутній». Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому суд вважає, що відповідач не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Відповідно до пунктів 1, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку, а також день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Рішенням ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№ 12307/16) визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Отже, сторони у справі на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмовою згодою позивача суд постановив 09 квітня 2026 року ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що 05 березня 2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та клієнтом [PERSON] укладено індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № 3400702835/257642, який підписано останнім електронним підписом одноразовим ідентифікатором R55481 (а. с. 18-21). Відповідно до п. 1.1 договору товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 2000,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності (далі - кредит), а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.2 договору кредит надається строком на 12 днів, тобто до 16.03.2020. Строк дії договору 12 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Відповідно до п. 1.3 договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 675,25 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% на добу. Тип процентної ставки фіксована. Відповідно до п. 3.3.3. договору клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в Графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. Відповідно до п. 1.4 договору кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Відповідно до п. 6.1 договору цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». У розділі 7 договору у реквізитах сторін вказано ПІП відповідача, місце його реєстрації, номер телефону, а також рахунок позичальника № [NUMBER] хх-хххх-7196. Як вбачається з довідки про ідентифікацію, ТОВ «Гоуфінгоу» підтверджує, що клієнт [PERSON] , з яким укладено договір № 3400702835/257642 від 05.03.2020 року ідентифікований товариством, акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювалось в інформаційно-телекомунікаційній системі www.gofingo.com.ua (а. с. 13). Відповідно до повідомлення ТОВ «ПрофітГід», надісланого на адресу ТОВ «Гоуфінгоу», між товариствами укладено договір на переказ коштів № ПГ-2 від 15 вересня 2018 року та відповідно до зазначеного договору 05.03.2020 було успішно здійснено переказ грошових коштів в сумі 2000,00 грн на рахунок отримувача - платіжну картку отримувача 4149-43хх-ххх-7196, призначення переказу: видача кредиту № 3400702835/257642 (а. с. 29). 31 травня 2021 року між клієнтом ТОВ «Гоуфінгоу» та фактором ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-31/05/21, згідно з яким на умовах, встановлених цим Договором, Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступає Факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до Боржників за Кредитними Договорами (Портфель Заборгованості) (а. с. 22-25). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 1-31/05/2021 від 31 травня 2021 року, укладеного між клієнтом ТОВ «Гоуфінгоу» та фактором ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», до останнього перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05.03.2020 (а. с. 12). Оплата за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 1-31/05/2021 підтверджується копіями платіжних доручень АТ «Банк «Український Капітал» № 36 від 04 червня 2021 року та № 37 від 10 червня 2021 року (а. с. 28). 03 червня 2021 року між кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» та новим кредитором ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» укладено Договір № 1-03/06/2021 відступлення права вимоги (а. с. 14-15). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 1-03/06/21 від 03 червня 2021 року, укладеного між кредитором ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», останнє набуло права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05 березня 2020 року (а. с. 11). Оплата за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 1-03/06/21 від 03 червня 2021 року підтверджується копіями платіжних інструкцій АТ «ОТП Банк» № 1 від 04 червня 2021 року та № 2 від 09 червня 2021 року (а. с. 31 та зворот). Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05 березня 2020 року заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» станом на 26 травня 2025 року (включно) складає 6329 гривень, а саме: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 2000,00 гривень; - прострочена заборгованість за процентами - 4329 гривень, та станом на 26 травня 2025 року не погашена (а. с. 10). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Згідно з пунктом 6 частини 1 статі 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1045 ЦК України кредитний договір це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У справі судом установлено, що 05 березня 2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3400702835/257642 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, тобто укладено договір шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Підписуючи договір, позичальник [PERSON] підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися їх. Таким чином, факт укладення договору про надання фінансового кредиту 3400702835/257642 від 05.03.2020 між [PERSON] та ТОВ «Гоуфінгоу» є доведеним. Крім того, відповідачем не подано до суду жодних заперечень щодо укладення між ним та первісним кредитором вказаного кредитного договору. 31 травня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-31/05/21, згідно з яким Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступає Факторові права грошової вимоги до Боржників за Кредитними Договорами. На виконання умов договору факторингу ТОВ «Гоуфінгоу» та фактором ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» складено реєстр боржників до договору факторингу № 1-31/05/2021 від 31 травня 2021 року, з якого вбачається, що до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05.03.2020. 03 червня 2021 року між кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» та новим кредитором ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» укладено Договір № 1-03/06/2021 відступлення права вимоги. На виконання договору відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» складено реєстр боржників до договору відступлення прав вимоги №1-03/06/21 від 03 червня 2021 року, з якого вбачається, що ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» набуло права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 3400702835/257642 від 05.03.2020. Як встановлено з умов договору про надання фінансового кредиту № 3400702835/257642 від 05.03.2020, зокрема пункту 1.4, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Згідно з розділом 7 договору відповідач зазначив номер електронного платіжного засобу (банківської картки) № 4149-43хх-хххх-7196 для перерахування кредитних коштів. Факт перерахування грошових коштів підтверджено довідкою ТОВ «ПрофітГід» про переказ на картку № [NUMBER] хх-хххх-719 грошових коштів в розмірі 2000,00 грн за кредитним договором № 3400702835/257642. Ураховуючи викладене, суд робить висновок, що відповідачем отримано кредитні кошти за договором про надання фінансового кредиту № 3400702835/257642 у сумі 2000,00 грн, однак він належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув кредитні кошти у передбачений договором строк. Жодних заперечень або ж доказів на підтвердження того, що вищевказана платіжна картка йому не належить та/або неотримання кредитних коштів, відповідачем до суду не подано. Отже, суд робить висновок про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, суд ураховує, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору про надання фінансового кредиту). Однак суд не погоджується із розрахунком заборгованості, зробленим позивачем, та сумою нарахованих відповідачеві відсотків у розмірі 4329,00 грн та вважає такий розрахунок суми відсотків помилковим. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 висловила таку правову позицію: «Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання». На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд ураховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування. Як встановлено з матеріалів справи, строк кредитування за договором про надання фінансового кредиту № 3400702835/257642 від 05 березня 2020 року був погоджений сторонами та становив 12 днів, тобто до 16 березня 2020 року. Пунктом 3.3.3 договору про надання фінансового кредиту передбачено, що клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять. Отже, розмір процентів відповідно до умов договору за період з 05 березня 2020 року по 16 березня 2020 року, який підлягає стягненню з відповідача, становить 444 грн, виходячи з розрахунку: 2000,00 грн (тіло кредиту) х 1,85% (відсоткова ставка) х 12 днів (строк кредиту). Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза строком, визначеним кредитним договором, суперечить вимогам Цивільного кодексу України. Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що кредит надається строком на 12 днів до 16 березня 2020 року (строк кредитування). Отже, позивач ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Ураховуючи вищенаведене, суд уважає, що за договором про надання фінансового кредиту № 3400702835/257642 від 05 березня 2020 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2444,00 грн, а саме: 2000,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 444 грн нарахованих процентів, а тому позов необхідно задовольнити частково. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 10500 грн 00 коп. у рахунок компенсації витрат на правову допомогу, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До позовної заяви ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» долучено копію договору про надання правової допомоги № 11/07/2025 від 11.07.2025 (а. с. 16-17), копію акта про отримання правової допомоги від 11.11.2025, відповідно до якого вартість наданих ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» адвокатом Пархомчуком С.В. послуг становить 10500 грн (а. с. 53), копію рахунку на оплату правничої допомоги на суму 10500 грн (а. с. 56), копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 9718 від 11.11.2025 про оплату ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» наданої правничої допомоги адвокату Пархомчуку С.В. згідно з вищевказаним договором у суму 10500 грн (а. с. 54). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК). У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Ураховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, ураховуючи, що справа не є справою значної складності, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, ураховуючи виконані в акті роботи, часткове задоволення позовних вимог (38,62%), суд уважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача у розмірі 2000 грн, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, ціни позову та виконаної адвокатом роботи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 38,62 %) необхідно стягнути 935,53 грн судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial