Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

І. Обставини справи. 05.01.2025 позивач звернувся до суду та просить постановити рішення про відібрання у відповідача малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , y матері [PERSON] , [INFO] , жительки селища Мала Дівиця Прилуцького району Чернігівської області. Позов мотивований тим, що відповідач є матір`ю трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька перших двох дітей внесені за ч. 1 ст. 135 СК України, щодо третьої дитини - відомості про батька відсутні. Родина має статус ВПО. 16.12.2025 року близько 21:00 год. відповідач залишила дітей без догляду та відбула у невідомому напрямку. Діти перебували під тимчасовим наглядом жительки селища [PERSON] .. Під час телефонних розмов зі Службою у справах дітей 17.12.2025 року матір повідомляла, що перебуває «у схованці» через певні проблеми. Попри обіцянки приїхати за дітьми, вона на місце не з`явилася, натомість перебувала в с. Обичів, де розпивала спиртні напої. Один із малолітніх дітей, [PERSON] , є дитиною з інвалідністю, обмежений у рухах і потребує постійного стороннього догляду, який матір не забезпечила. Попередньо, 15.11.2025 року, до поліції вже надходили повідомлення про вживання матір`ю наркотичних засобів та неналежний стан дітей (голодні та брудні). 18.12.2025 року рішенням виконкому було затверджено висновок про доцільність негайного відібрання дітей у зв`язку з безпосередньою загрозою їхньому життю та здоров`ю. Того ж дня дітей було поміщено до Прилуцької міської дитячої лікарні. Оскільки протягом періоду з 18.12.2025 по 29.12.2025 року відповідач жодного разу не звернулася до служби у справах дітей для з`ясування стану здоров`я чи місця перебування дітей, позивач вважає, що подальше перебування дітей з матір`ю є небезпечним для них. Залишення дітей без нагляду дорослих свідчить про відсутність з боку матері турботи про виховання дитини, піклування про фізичний, духовний та моральний стан, що порушує права дитини, мати не може виконувати свої обов`язки щодо їх виховання. Відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки протягом періоду з 18.12.2025 по 29.12.2025 року жодного разу не звернулася до служби у справах дітей для з`ясування стану здоров`я чи місця перебування дітей, що свідчить про ухилення та свідоме нехтування її своїми обов`язками. Враховуючи, що вік дітей не надає можливості захистити власні права, є підстави для представництва органами опіки та піклування його інтересів у суді, право на звернення до суду з позовом покладено на органи опіки та піклування. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2026 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання представник позивача не з`явилася, проте попередньо подала письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомляла, у встановлений строк відзив на позовну заяву не надала. За адресою місця реєстрації внутрішньо переміщеної особи Відповідачу рекомендованим повідомленням направлено ухвалу про відкриття провадження у справі, з викликом у судове засідання, однак лист повернувся у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення. Відтак, 26.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення за наявними у справі матеріалами. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Суд констатує, що за час розгляду справи, попри належне повідомлення відповідача про судові засідання, остання особисто не скористалася можливістю заявити суду свою позицію у справі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 16 листопада 2023 року (актовий запис № 7), батьками малолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження [PERSON] №00044097056 від 18.03.2024 встановлено, що матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а. с. 18). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)17 жовтня 2022 року (актовий запис № 89), батьками малолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження [PERSON] №00041975323 від 24.10.2023 встановлено, що матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а. с. 17). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області 09.08.2023 року (актовий запис № 142), батьками малолітнього [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно з довідкою про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру від 05.04.2023, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Даними довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.08.2025 та довідки виконкому Малодівицької селищної ради Прилуцького району №612 від 30.12.2025 підтверджується, що [PERSON] та її малолітнім дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано статус внутрішньо переміщеної особи і фактичним місцем проживання визначено: [ADDRESS] (а.с.12,13,14,16,40). З відповіді Малодівицької селищної ради Прилуцького району №03-07.1960 від 20.11.2025 на адресу Прилуцької окружної прокуратури, копій актів проведення оцінки рівня безпеки дитини від 17.11.2025 вбачається, що при перевірці сигналу до поліції встановлено, що мати дітей [PERSON] вживає алкогольні напої та наркотичні засоби, залишає своїх дітей голодними та брудними, за результатами перевірки що факт залишення дітей в небезпеці не підтвердився, мати дітей була вдома, діти доглянуті, для захисту прав дітей з матір`ю була проведена профілактично-роз`яснювальна бесіда(а.с.19-35). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 29.09.2025 сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно з яким умови проживання сім`ї є загалом задовільними, але потребують покращення (а.с.36). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.12.2025 [PERSON] , в будинку якої перебували діти, з метою можливості залишення дітей за даною адресою під наглядом [PERSON] до вирішення їх подальшої долі та зафіксовано факт залишення дітей без піклування матері (а.с.37). Згідно з листом Служби у справах дітей Малодивицької селищної ради від 22.12.2025 №34, родина [PERSON] перебуває під соціальним супроводом як ВПО. Мати самостійно виховує трьох малолітніх дітей. За результатами перевірок фактів жорстокого поводження чи порушення прав дітей не встановлено, діти забезпечені продуктами харчування та необхідним одягом. Водночас зафіксовано окремі недоліки санітарно-гігієнічного стану житла, з приводу чого з матір`ю проводилась роз`яснювальна робота(а.с.38). З довідки КНП «Прилуцька міська дитяча лікарня» від 18.12.2025 вбачається, що малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] доставлені до дитячої лікарні для проведення медичних обстежень та тимчасового перебування до вирішення подальшої долі дітей (а.с.39). Згідно з довідкою-характеристикою виконкому Малодівицької селищної ради №03-07/2253 від 10.12.2025 р., [PERSON] проживає з трьома малолітніми дітьми (2020, 2022 та 2023 р.н.), один з яких має статус дитини з інвалідністю. За місцем проживання характеризується негативно: офіційно не працює, вихованню дітей приділяє недостатньо уваги, діти дошкільні заклади не відвідують. У будинку постійно перебувають сторонні особи сумнівної поведінки; до служби у справах дітей надходила скарга щодо залишення дітей без догляду(а.с.41). Згідно з рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Малодівицької селищної ради від 18.12.2025 року, визнано необхідним негайне відібрання малолітніх [PERSON] (2020 р.н.), [PERSON] (2022 р.н.) та [PERSON] (2023 р.н.) у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав у зв`язку з неналежним виконанням нею батьківських обов`язків та ризиком для дітей (а.с.42). Виконавчим комітетом Малодівицької селищної ради прийнято рішення № 203 від 18.12.2025 року, яким, враховуючи повідомлення поліції № 118904-2025, постановлено негайно відібрати малолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Підставою для прийняття рішення визначено наявність безпосередньої загрози для життя та здоров`я дітей (а.с.43). Цим же рішенням затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність негайного відібрання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав у матері [PERSON] , [INFO] жительки с. Мала Дівиця, Прилуцького району, у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя і здоров`я дітей(а.с.44-46). V. Застосування судом норм права, що підлягають застосуванню до встановлених обставин з врахуванням норм національного законодавства, позиції Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах. З встановлених обставин вбачається, що спірні правовідносини є сімейними, а для вирішення справи слід врахувати наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Статтями 150, 151 СК України передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, обов`язок забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). VI. Висновки суду Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006), «Трофимчук проти України» (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18). Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Суд констатує, що батьки зобов`язані опікуватися дитиною до досягнення нею повноліття. Якщо дитина залишена батьками в умовах небезпечних для її життя, здоров`я і морального виховання, суд може відібрати її від батьків без позбавлення батьківських прав. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. З наданих документів вбачається, що відповідач залишила дітей, один з яких є дитиною з інвалідністю, у небезпечних для здоров`я умовах без батьківського піклування. У зв`язку з цим малолітні діти опинилися в умовах небезпечних для життя, а тому їх вилучено та тимчасово влаштовано до КНП «Прилуцька міська дитяча лікарня» для проходження повного медичного обстеження та подальшого влаштування до державного закладу у зв`язку з відсутністю батьківського піклування. Батьки можуть визначати місце проживання дитини, проте у разі відібрання дитини на підставі судового рішення, дитина може бути передана на виховання іншій особі. При цьому з моменту вжиття Малодівицькою селищною радою заходів з негайного відібрання дітей відповідач не вжила будь-яких дій, що свідчили б про її цікавість до долі дітей. Будучи повідомленою про наявність на розгляді в суді цивільної справи за позовом Малодівицької селищної ради про відібрання дітей остання не виявила належної зацікавленості у результатах розгляду справи та доведення перед судом належного виконання нею батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, позовні вимоги про відібрання у відповідачки [PERSON] , [INFO] , дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , без позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню, оскільки вона належним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя та залишення дітей у матері на даний час є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання. Таке рішення до поновлення виконання матір`ю своїх обов`язків наддасть можливість влаштувати життя дітей. Таке рішення суду буде відповідати якнайкращим інтересам малолітніх дітей, один з яких є дитиною з інвалідністю. Разом з тим, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідно до частини третьої статті 170 Сімейного кодексу України, відповідачка не позбавлена можливості повернути дітей, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному їх вихованню. VII. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь державного бюджету. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1331,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved