Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про витребування земельних ділянок. Позов мотивує тим, що у серпні 2008 року уклав шлюб з [PERSON] . [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . 22 жовтня 2010 року [PERSON] набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:010:0278 площею 1,8441 га. 01 квітня 2011 року зазначену земельну ділянку було розділено на 15 ділянок, кожній з яких присвоєно окремий кадастровий номер. 30 червня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області. 27 червня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку у праві власності на земельні ділянки, а також на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:010:0516. Під час розгляду справи № 369/9930/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в порядку забезпечення позову на зазначену земельну ділянку накладено заборону вчинення дій щодо її відчуження. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову. В подальшому [PERSON] звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради з заявою про державну реєстрацію припинення обтяження спірних земельних ділянок. Для проведення державної реєстрації [PERSON] надала рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року без відмітки про набрання рішенням законної сили. Після зняття обтяжень у вигляді заходів забезпечення позову, у подальшому були укладені договори дарування земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481600:02:010:0505, 3222481600:02:010:0506, 3222481600:02:010:0507, 3222481600:02:010:0508, 3222481600:02:010:0509, 3222481600:02:010:0510, 3222481600:02:010:0511, 3222481600:02:010:0512, 3222481600:02:010:0514, 3222481600:02:010:0515, 3222481600:02:010:0517, 3222481600:02:010:0518, 3222481600:02:010:0519 між [PERSON] , як обдарованим, та нібито [PERSON] , як дарувальником, в особі [PERSON] . [PERSON] стверджує, що не був присутній під час укладення цих договорів, не надавав своє вільне волевиявлення на укладення цих договорів. Також зауважує, що договори були укладені іншою особою, яка діяла від його імені на підставі довіреності, яку [PERSON] не видавав. За таких обставин вважає, що земельні ділянки вибули з його володіння незаконно, тобто його право на володіння земельними ділянками було порушене. З метою поновити своє порушене право на володіння земельними ділянками, та з урахуванням заяви про зміну підстав позову [PERSON] просить суд: 1.витребувати у [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:0505, 3222481600:02:010:0506, 3222481600:02:010:0507, 3222481600:02:010:0508, 3222481600:02:010:0509, 3222481600:02:010:0510, 3222481600:02:010:0511, 3222481600:02:010:0512, 3222481600:02:010:0514, 3222481600:02:010:0515, 3222481600:02:010:0517, 3222481600:02:010:0518, 3222481600:02:010:0519, розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с/рада Гатненська; 2.визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Балкової-Петренко Т.М. від 03 квітня 2025 року про державну реєстрацію права власності на зазначені земельні ділянки; 3.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 20 травня 2025 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Правом на подання відзиву відповідачі по справі не скористалися. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 04 березня 2010 року № 1525 передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,9900 га (чагарники) для ведення особистого селянського господарства в межах Гатненської сільської ради. На підставі зазначеного розпорядження [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 495301 площею 1,8441 га., розташовану на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 01 квітня 2011 року [PERSON] отримав Державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:0505, 3222481600:02:010:0506, 3222481600:02:010:0507, 3222481600:02:010:0508, 3222481600:02:010:0509, 3222481600:02:010:0510, 3222481600:02:010:0511, 3222481600:02:010:0512, 3222481600:02:010:0513, 3222481600:02:010:0514, 3222481600:02:010:0515, 3222481600:02:010:0516, 3222481600:02:010:0517, 3222481600:02:010:0518, 3222481600:02:010:0519. Право власності на зазначені земельні ділянки зареєстроване 10 липня 2014 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2024 року № 369213466. 02 лютого 2019 року [PERSON] , видав на ім`я [PERSON] довіреність, якою уповноважив зокрема укласти та підписати від його імені договори купівлі-продажу, дарування земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481600:02:010:0514, 3222481600:02:010:0515, 3222481600:02:010:0519, 3222481600:02:010:0517, 3222481600:02:010:0511, 3222481600:02:010:0512, 3222481600:02:010:0509, 3222481600:02:010:0518, 3222481600:02:010:0516, 3222481600:02:010:0507, 3222481600:02:010:0508, 3222481600:02:010:0506, 3222481600:02:010:0510, 3222481600:02:010:0505, які розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Гатненська с/рада. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В. та зареєстрована у реєстрі за номером 102. Заочним рішенням від 30 червня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив позов [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного з [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 369/9930/23 скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2023 року та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено заяву [PERSON] та накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:0514, 3222481600:02:010:0515, 3222481600:02:010:0519, 3222481600:02:010:0517, 3222481600:02:010:0511, 3222481600:02:010:0512, 3222481600:02:010:0509, 3222481600:02:010:0518, 3222481600:02:010:0516, 3222481600:02:010:0507, 3222481600:02:010:0508, 3222481600:02:010:0506, 3222481600:02:010:0510, 3222481600:02:010:0505 Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя, скасовано арешти земельних ділянок, вжиті постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року. 01 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,134 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0505, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 168. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0506, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 170. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0507, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 172. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0508, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 174. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0509, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 176. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0510, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 178. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0511, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 180. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0512, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 190. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0514, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 182. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0515, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 184. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0517, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 192. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0518, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 186. 03 квітня 2025 року [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який діяв за згодою законного представника [PERSON] , уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0519, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 188. Листом від 17 квітня 2025 року (вих. № 1704) ТОВ «ЛЮКО-ПЛЮС» повідомило адвокату Тарану О.В., що 02 вересня 2019 року з 09:00 год до 17:30 год [PERSON] перебував на заході з підвищення кваліфікації «Перша медична допомога при невідкладних ситуаціях у практиці лікаря стоматолога. Базова підтримка життя», а 03 квітня 2025 року [PERSON] з 09:30 год до 19:45 год перебував у клініці за адресою: [ADDRESS] , де ним проводився прийом пацієнтів. 30 травня 2025 року Київський обласний державний нотаріальний архів надіслав до Києво-Святошинського районного суду Київської області копії матеріалів справи № 02-33, згідно з якими приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиков І.В. 02 лютого 2019 року посвідчував довіреність, якою [PERSON] уповноважував [PERSON] розпоряджатися та користуватися належною йому земельною ділянкою, розташованою в с. Мила Києво-Святошинського району Київської області. Довіреність зареєстрована в реєстрі за номером 102. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі., розташованої Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Предметом спірних правовідносин є договори дарування, укладені третьою особою від імені позивача як довірителя на підставі довіреності, факт укладання якої позивач заперечує. Тобто, позивач оспорює договори дарування з підстав їх неукладеності, оскільки їх вчинення відбулося за відсутності його волевиявлення як дарувальника. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку дарування) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини дарування, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. В пунктах 7.57.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні то договір є неукладеним. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Нотаріально посвідчений договір дарування нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений. Суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. Відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України або на підставі частина третя статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином). Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 та 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23). Отже, віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову можна захищати володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що своєю чергою забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право. А відтак належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. Підставою для витребування спірних земельних ділянок позивач зазначає відсутність його волевиявлення на укладення спірних договорів дарування, оскільки він не видавав довіреність особі, яка діяла від його імені під час укладення спірних договорів дарування. Суд встановив, що укладаючи спірні договори дарування, [PERSON] діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В. 02 лютого 2019 року та зареєстрованої в реєстрі за № 102. Водночас, під час розгляду справи суд з`ясував на підставі копій матеріалів справи № 02-33, наданих Київським обласним державним нотаріальним архівом, що приватний нотаріус Копейчиков І.В. 02 лютого 2019 року посвідчував довіреність, якою [PERSON] уповноважував [PERSON] розпоряджатися та користуватися належною йому земельною ділянкою, розташованою в с. Мила Києво-Святошинського району Київської області. Довіреність зареєстрована в реєстрі за номером 102. Відповідачі не надали до суду доказів на спростування зазначених у справі № 02-33 відомостей щодо дійсного змісту довіреності, на підставі якої [PERSON] діяла від імені позивача [PERSON] під час укладення договорів дарування. Отже, суд через призму стандарту більшої переконливості дійшов висновку, що на час укладення спірних договорів дарування [PERSON] не володіла достатнім обсягом повноважень діяти від імені [PERSON] , оскільки не надала належних та достатніх доказів на підтвердження чинності довіреності, на підставі якої діяла від імені [PERSON] , натомість надані до суду копії матеріалів нотаріальної справи підтверджують факт укладення іншої за змістом довіреності, яка не стосувалася кола прав та обов`язків учасників цього спору. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок, відчуження яких на підставі спірних договорів дарування на користь відповідача відбулося за відсутності волевиявлення позивача [PERSON] на вчинення спірних правочинів, а отже спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача без належної правової підстави, що є підставою для його витребування та відсутність підстав для скасування рішень про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою особою. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: partial