Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Поляк Марія Володимирівна, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування в особі Тереблеченської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Тереблеченської сільської ради Чернівецького (Глибоцького) району Чернівецької області, актовий запис № 16. У цьому шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . В подальшому, заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2018 року у справі № 715/1860/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] повністю усунувся від виховання сина [PERSON] , зокрема, він не цікавиться його життям, не відвідує навчальний заклад, не спілкується з ним і не бере участі в його розвитку. Відповідач також не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З моменту розірвання шлюбу у 2018 році, відповідач систематично та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина. Незважаючи на те, що після розірвання шлюбу позивачка та відповідач проживали в одному районі Чернівецької області і позивачка [PERSON] не чинила жодних перешкод у спілкуванні з сином, відповідач [PERSON] не виявляв жодної ініціативи у спілкуванні з дитиною, відвідуванні сина, участі в шкільному житті чи участі в житті сина загалом. Всі витрати на утримання та виховання сина несе виключно позивачка. Цей факт ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку відповідача [PERSON] підтверджується показами свідків, а також свідченнями самої дитини. [PERSON] виповнилося 11 років, і він чітко усвідомлює сімейну ситуацію. Він розуміє, що відповідач не є учасником його життя і не виконує батьківських обов`язків. Варто зазначити, що [PERSON] не пам`ятає, як виглядає його біологічний батько, оскільки останній покинув його в дуже малолітньому віці. Крім зазначеного, позбавлення батьківських прав відповідача є ініціативою та бажанням самого хлопчика [PERSON] , який свідомо дійшов висновку про необхідність цього кроку, щоб остаточно вирішити питання щодо своїх прав та обов`язків. Теперішній чоловік позивачки, [PERSON] , також має дітей від попереднього шлюбу. У зв`язку з цим, позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у цій справі не пов`язано з жодними намірами уникнення мобілізації або усиновлення дитини, оскільки [PERSON] не є одиноким батьком. Метою цього позову є виключно захист прав та інтересів [PERSON] , [INFO] , забезпечення його можливостей для навчання та розвитку без перешкод з боку біологічного батька, який повністю усунувся від виконання своїх обов`язків. На даний час [PERSON] навчається в румуномовній школі. Після закінчення 9-го класу він має намір продовжити навчання у Румунії. Позбавлення батьківських прав відповідача є необхідною мірою, оскільки у майбутньому це дозволить уникнути перешкод з його боку, пов`язаних з необхідністю отримання його дозволу на виїзд дитини за кордон, та забезпечить реалізацію конституційного права дитини на освіту, а також право хлопчика вільного пересування. 08 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 19. В шлюбі народилося двоє дітей:- [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Довідкою Тереблеченської сільської ради від 11.08.2025 р. № 277 підтведжується факт того, що [PERSON] , її нинішній чоловік [PERSON] та троє малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] , проживають однією сім`єю. Теперішня сім`я [PERSON] є повноцінною та дружньою. Позивачка зі своїм нинішнім чоловіком створили для всіх дітей стабільні та комфортні умови для життя, виховання та всебічного розвитку, що підтверджується також актом обстеження житлово-побутових умов [PERSON] № 133 від 14.08.2025 р. В сім`ї панує любляча атмосфера. [PERSON] бере активну участь у житті сина [PERSON] , [INFO] , надає йому батьківську турботу, любов та матеріальну допомогу, що є вкрай важливим для його психологічного благополуччя та нормального формування особистості. [PERSON] вважає його своїм батьком, оскільки біологічний батько фактично ніколи не виконував своїх обов`язків. Просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - стягувати з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. 25 серпня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02 жовтня 2025 року відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Черкез Андрій Михайлович, подав до суду зустрічну позовну заяву, згідно якої вказує, що визнає вимоги первісного позову про стягнення аліментів на утримання дитини та не визнає вимоги про позбавлення його батьківських прав відносно дитини, а також просить суд усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року відмовлено в прийняття зустрічної позовної заяви та в об`єднанні в одне провадження. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого засідання. 28 жовтня 2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що визнає вимоги позовної заяви про стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Просить суд, відмовити у задоволенні вимоги позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Зменшити розмір судових витрат, визначених позивачем, до розумного та співмірного рівня. 05 листопада 2025 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якої просить суд відмовити відповідачу [PERSON] у задоволенні заперечень викладених у відзиві на позовну заяву. Задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] у повному обсязі. 17 листопада 2025 року від відповідача [PERSON] , до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду даної справи до вирішення справи №715/3792/25, що розглядається у Глибоцькому районному суді Чернівецької області. 19 листопада 2025 року від позивача [PERSON] до суду надійшло заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі. 19 листопада 2025 року судом винесено ухвалу, якою у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено. 27 жовтня 2025 року позивач [PERSON] заявила клопотання про витребування доказів. 19 листопада 2025 року судом винесено ухвалу, якою вище вказане клопотання про витребування доказів задоволено повністю. 19 листопада 2025 року судом винесено ухвалу, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Поляка М.В. просили суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Черкез А.М. в судовому засіданні заперечували, щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини, позовні вимоги в частинні стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнали. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні 09 лютого 2026 року зазначив, що вимоги позивача підтримує повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2018 року у справі № 715/1860/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 08 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 19. В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Довідкою Тереблеченської сільської ради від 11.08.2025 р. № 277 підтведжується факт того, що [PERSON] , її нинішній чоловік [PERSON] та троє малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] , проживають однією сім`єю. Позбавлення батьківських прав відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України є виключним, крайнім заходом, який може застосовуватись лише за наявності доведеної винної поведінки батька, свідомого та систематичного ухилення від виконання батьківських обов`язків, а також за умови неможливості змінити його поведінку іншими засобами. Така правова позиція є усталеною та неодноразово підтверджувалася практикою Верховного Суду. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вже зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на думку суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідність його застосування, оскільки судом не встановлено, що батько систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, як і не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав. Так, звертаючись до суду із позовом на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві позивачем надано висновок виконавчого комітету Тереблеченської сільської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав від 25.08.2025 року, згідно з яким було визнано доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . При цьому, висновок органу опіки та піклування Тереблеченської сільської ради, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Вирішуючи даний спір, суд не в повній мірі погоджується із вказаним висновком, оскільки він належним чином не мотивований, суперечить інтересам дитини. Так з його змісту вбачається, він ґрунтується виключно на поясненнях позивачки, не містить перевірки викладених нею обставин та не містить жодної оцінки доводів із сторони батька. Так, у висновку не проаналізовано ставлення батька до виконання батьківських обов`язків, не встановлено винну поведінку в ухиленні від виховання сина та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер. У судовому засіданні представник органу опіки прямо підтвердив, що питання утримання дитини не досліджувалося, доказів ухилення відповідача не збиралося, а висновок фактично сформовано на підставі інформації, отриманої від позивачки та наявних у сільраді матеріалів. Відповідно до практики Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13192/19-ц, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення або відмову у позові щодо позбавлення одного із батьків батьківських прав. На думку суду, надані позивачем докази, не є достатніми для беззаперечного висновку про те, що відповідач злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Розлучення батьків, чи окреме проживання когось із батьків від дитини не є підставою для позбавлення батьківських прав відносно такої дитини за відсутності винної поведінки, яка б свідчила про умисне ухилення від обов`язків по вихованню дитини. Більш того, як підставу позовних вимог, окрім іншого, позивачка зазначає бажання дитини змінити прізвище, мати іншого батька, можливість безперешкодного виїзду за кордон, тощо, проте вказані обставини не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача. У разі існування спору щодо вказаних обставин, позивачка має право звернутися із відповідними позовними вимогами без позбавлення батьківських прав, який є крайнім заходом. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач у добровільному порядку надавав матеріальну допомогу дитині, передавав грошові кошти для дитини, як безпосередньо дитині, так і через своїх родичів купував подарунки, придбав сину велосипед, а також телефон для підтримання зв`язку між ними. Більше того, відповідач визнав позовну вимогу у частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 доходу, що додатково підтверджує його відповідальне ставлення до виконання батьківських обов`язків та виключає його умисел від ухилення. Суд враховує, що відповідач тривалий час перебуває за кордоном, що ускладнює процес безпосереднього спілкування з дитиною, яка на даний час не виявляє інтересу до спілкування з батьком через засоби зв`язку. Проте, судом встановлено, що відповідач бажає такого спілкування і вживав заходів для існування такого спілкування. Надані суду докази (скріншоти з телефону відповідача) свідчать про те, що відповідач також вживав заходів для з`ясування стану здоров`я дитини, спробував підтримувати зв`язок із сімейним лікарем, спілкувався з класним керівником, цікавився успішністю та поведінкою сина. Наведене свідчить про наявність реального, послідовного та добросовісного ставлення до виконання батьківських обов`язків. Тому суд відхиляє доводи позивача, що невизнання позовним вимог відповідачем у частині позбавлення його батьківських прав носить формальний характер. Так, свідки, що заявлені стороною позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили активну участь батька у вихованні та утриманні дитини та що відповідач утримує та бере участь у вихованні сина, а також щодо наявності та створення позивачем перешкод у спілкуванні батька з сином. Суд відхиляє доводи представника позивачки про недостовірність показань свідка [PERSON] з посиланням на довідку Тереблеченського ЗДО № 14 від 25 березня 2026 року, оскільки вказана довідка, яка стосується її офіційного місця працевлаштування не може повністю спростувати показання свідка, оскільки свідок вже ж таки працювала у вказаному освітньому закладі і повідомила про відомі їй обставини, також свідок проживала в тому ж населеному пункті, що і сторони і повідомила про відомі їй обставини. Також суд враховує, що навіть свідки, заявлені стороною позивача, підтвердили участь батька у житті дитини, факт його матеріальної підтримки. Зокрема, свідок [PERSON] - батько позивачки підтвердив, що відповідач спілкувався з дитиною, проводив з нею час у 2021р. (перед виїздом за кордон), під час перебування у шлюбі будував житло разом з ним, та залишив майно для дитини (покращення у будинку, трактор). В судовому засіданні було встановлено наявність спору між сторонами щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Так, у провадженні Глибоцького районного суду Чернівецької області перебуває справа №715/2761/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною встановлення способу участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею. Органом опіки та піклування у зазначеній справ винесено висновок, згідно якого запропоновано матері не чинити перешкод, поважати батьківські права [PERSON] і здійснити дії направленні на налагодження зв`язку з батьком, у тому числі запропонований графік спілкування дитини з батьком шляхом дистанційного спілкування з дитиною через Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype. Крім того, Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19.03.2026 р. у справі №715/2761/25 про відмову у закритті провадження за клопотанням позивачки зазначено наступне: «з огляду на пояснення учасників процесу між сторонами існують неприязні стосунки, та відсутність взаєморозумінні між сторонами, що на думку суду свідчить про наявність спору між сторонами щодо участі позивача у вихованні дитини». Активна поведінка батька, а саме звернення суду з даним позовом, свідчить про те, що незважаючи на те, що сторони припинили сімейні відносини, не проживають разом, мають досить напружені стосунки між собою, позивач має намір та бажання спілкуватися зі своїм сином, брати участь у його вихованні та житті». Факт існування окремого судового спору щодо участі батька у вихованні дитини, а також висновок суду про наявність між сторонами конфлікту саме з цього приводу, свідчать не про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а навпаки про його активну позицію та реальне прагнення брати участь у житті дитини. Суд вважає, що поданий позивачем висновок психолога не може бути визнаний допустимим доказом. Так, із його змісту вбачається, що він побудований виключно на інформації, що отримана із слів матері дитини, без перевірки її достовірності та без врахування позиції батька. Крім того, психолог фактично надав правову оцінку, зробивши висновок про наявність підстав для позбавлення батьківських прав, що прямо виходить за межі його компетенції та суперечить вимогам ЦПК України. Також суд відхиляє доводи сторони позивача з посиланням на письмову заяву свідка [PERSON] , оскільки невідомо хто технічно оформлював вказану заяву і більш того, чинним законодавством не передбачено можливості подання письмових свідчень свідка без допиту такого свідка в судовому засіданні. Так, відповідно до положень ст. 69 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. В той же час, суд відхиляє доводи сторони відповідача про передачу відповідачем подарунка дитині сторін на день народження [INFO] з посиланням на відео цієї події, оскільки з вказаного відео не вбачається ким і кому та що і в який час було передано. Відповідно до законодавства України та усталеної судової практики, при вирішенні спорів щодо дітей суд має виходити з принципу найкращих інтересів дитини. Дитина має право знати обох батьків, підтримувати з ними стосунки та отримувати від них виховання. Позбавлення батьківських прав у даному випадку призведе до повного розриву зв`язку між батьком та дитиною, що не відповідає її інтересам та не обґрунтовано жодними належними доказами. При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спілкування з батьком має або може мати негативний вплив на дитину. Відновлення взаємодії та контакту з відчуженим батьком має критично важливе значення для формування особистості дитини, розвитку ресурсів для профілактики та подолання внутрішніх конфліктів, а також для розвитку повноцінної можливості формувати власні парні стосунки (власну сім`ю). Для налагодження довірливих відносин між батьком і дітьми необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прихильності дітей до батька. Подібний висновок зроблено ВС у Постанові 23 березня 2023 року, справа №759/4616/19-ц. Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується лише у випадку доведеності винної та невиправної поведінки батька. Висновки у подібних правовідносинах, викладені у Постановах Верховного Суду: від 16 грудня 2022 року у справі №168/819/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 23 червня 2021 року у справі №953/17837/19, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц, від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18, зводяться до того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Так, у своїй Постанові від 20 березня 2024 року, у справі №204/2097/22 Верховний суд зазначає наступне: «При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків». Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Матеріали цієї справи не містять належних і допустимих доказів винної, свідомої та систематичної поведінки відповідача, яка б свідчила про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Навпаки, встановлено його намагання брати участь у житті сина, спроби матеріальної підтримки, намагання зберегти зв`язок з дитиною. У таких умовах задоволення позову суперечитиме не лише вимогам закону та усталеній практиці Верховного Суду, а й базовому принципу захисту найкращих інтересів дитини, яка має право на обох батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У справі від 30 червня 2020року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зав`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у Постановах від 21 лютого 2024 року у справі №404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року справі №159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18(провадження № 61-1682св22). Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (Постанова від 20 березня 2024 року, у справі №204/2097/22, Постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). Отже, позивачем не доведено обставин свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідність застосування крайнього заходу втручання в права дитини на підтримання зав`язків з батьком, неможливість застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав не знайшли свого обґрунтування під час розгляду справи, оскільки не підтвердженні належними і допустимими доказами, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Посилання представника позивача на судову практику Верховного Суду не може бути застосовано при розгляді цієї справи, оскільки вказана представником позивача судова практика не є релевантною (обставини або правовідносини відрізняються від тих які виникли в цій справі). Також позивачем було заявлено позовну вимогу про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини і дану позовну вимогу відповідач визнав, про що вказав у судовому засіданні та долучених письмових заявах. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує всі обставини справи, вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості, майновий стан сторін, розмір їх доходів, стан здоров`я дитини, яка перебуває на утриманні матері, відповідач є фізично здоровим, працює та має інших утриманців. Тому, за таких обставин, суд дійшов висновку визначити розмір аліментів у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.19, 164, 165, 180-183 СК України, та

Outcome: partial