Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-01 00:00:00

30.01.2025 представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, за яким просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що сторони з 2015 року почали проживати разом в [ADDRESS] , шлюб не реєстрували. [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . У 2017 році стосунки погіршилися і в 2019 році позивачка переїхала з дитиною в м. Суми. Жодних перешкод у спілкуванні з дитини з відповідачем позивачка не чинила, з часу переїзду відповідач лише два рази зателефонував позивачці, востаннє у 2019 році. З 2020 року спілкування з відповідачем втрачено, останній фактично самоусунувся від виховання доньки, не цікавиться взагалі її життям, здоров`ям та розвитком, не виявляє турботи, не вітає з днем народження, не надає жодної матеріальної допомоги, має заборгованість по сплаті аліментів, що стягується на підставі судового наказу від 15.10.2019, у розмірі 63037,09 грн, останній раз сплатив аліменти у листопаді 2021 року. 14.03.2022 у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, постійними обстрілами м. Суми позивачка виїхала до Республіки Польща. Зазначає, що відповідач свідомо не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує медичного догляду, лікування дитини, не спілкується із донькою в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення [PERSON] , не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню [PERSON] загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не утримує матеріально, що і стало підставою для подачі даної позовної заяви. 05.08.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 15.09.2025 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. 16.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача, відповідно до якого позовні вимоги стороною відповідача не визнаються в повному обсязі. Зазначено, що відповідач [PERSON] бажає зустрічатися з донькою, однак позивачка умисно чинить йому перешкоди в цьому, змінила місце проживання, фізично позбавивши можливості зустрічатися та виховувати доньку. Так у 2019 року позивачка переїхала на постійне місце проживання до м. Суми, не повідомивши адреси, та, уникаючи зустрічей з батьком дитини, умисно заблокувала всі контакти з відповідачем, змінила засоби зв`язку, в будь який спосіб не бажала реалізації можливості участі батька в житті неповнолітньої дитини. Окрім того, у 2022 році позивачка виїхала на постійне місце проживання за кордон і забрала з собою доньку без згоди батька, так як з початком військових дій було дозволено вивозити дітей за межі України без будь-якого погодження другого з батьків. Таким чином, на думку сторони відповідача, позивачка [PERSON] цілеспрямовано створила реальні перешкоди у спілкуванні та вихованні неповнолітньої доньки батьком. Вказує про намір [PERSON] звернутися до суду з позовом про визначення судом часу та способу участі батька у спілкуванні та вихованні неповнолітньої доньки, у випадку появи позивачки на території України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 26.11.2025 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області, постановленої у відповідності до ч. 5 ст. 259 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати, замінено третю особу службу у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації на орган опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Позивачка у судовому засіданні 18.02.2026 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, пояснивши, що з 2017 року відповідач не бере участі у житті дитини, не контактує з нею, не цікавиться її життям, не вітає зі святами, аліменти не сплачує. Крім того, вважає, що неодноразове притягнення відповідача до кримінальної відповідальності може мати негативний вплив на дитину та що він не є прикладом гарного батька, тому, на її переконання, його слід позбавити батьківських прав. Відповідач не розшукував свою дитину та не цікавився її життям ані коли вони проживали в с. Бугрувате, ані в м. Суми, ані коли виїхали в Польщу, хоча вона жодних перешкод відповідачеві у спілкуванні з дитиною не створювала. У 2019 році вона закінчила школу і поїхала на навчання у м. Суми, де можна було проживати з дитиною в гуртожитку. Потім працювала та постійно проживала в м. Суми, але тричі змінювала адресу проживання, бо винаймала квартиру. Востаннє вони спілкувалися з відповідачем у 2019 році, коли вона проживала у с. Бугрувате Охтирського району Сумської області. Тоді відповідач телефонував їй та вона не відповіла на його дзвінок і не передзвонила. Зараз дитині 9 років, вона про батька знає, запитувала, чому вони не проживають разом, але позивачка не хоче, щоб відповідач втручався в життя дитини. Повертатися до України вона не планує. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні 16.03.2026 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що бажає спілкуватися з донькою, але не має змоги з нею зв`язатися, оскільки номеру телефону позивачки у нього немає, остання також не надала адресу їх проживання з донькою, так як не хотіла, щоб він бачив дитину. Представник органу опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. 19.03.2026 через підсистему «Електронний суд» подано заяву про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування. Суд, вислухавши пояснення учасників справ, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10.06.2016 виконкомом Бугруватської сільської ради Охтирського району Сумської області (а.с. 8). Згідно з довідкою Сумського дошкільного навчального закладу (ясла-садка) №15 «Перлинка» м. Суми Сумської області від 30.06.2025 №01-58-81 [PERSON] , [INFO] , відвідувала цей навчальний заклад у період з 01.09.2019 по 23.02.2022. За час перебування дитини у дошкільному закладі мати дитини [PERSON] відповідально відносилася до виховання доньки, постійно спілкувалася з вихователями, які навчали дитину, постійно підтримувала контакт із садочком, брала участь в батьківських зборах, відвідувала дитячі свята. [PERSON] (батько) в дошкільний заклад не з`являвся, не спілкувався з вихователями, не брав участі в оформленні дитини в садочок. Доглядом та вихованням весь час займалися мати (а.с. 10). Судовим наказом Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.10.2019 у справі №583/3987/19 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.09.2019 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17-18). Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні в Охтирському відділі державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, виконавче провадження №60314436, що підтверджується відповіддю Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.06.2025 №50255 (а.с. 12). Відповідно до розрахунку заборгованості від 24.06.2025 №49845 по судовому наказу №583/3987/19 (ВП №60314436) станом на 01.06.2025 [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 63037,09 грн (а.с. 13-16). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 1, 7 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Положеннями ст. 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В ч. 1 ст. 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, зокрема, визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, що має систематичний та постійних характер, та має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі №199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі №204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі №455/307/22 та інших. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі №303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі №202/1931/22 та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява №2091/13). Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі від 30 червня 2020 року (заява №70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі №404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі №159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та інших. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі №366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі №947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі №320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі №320/5094/19). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини(постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] , як на підставу позбавлення батьківських прав [PERSON] , посилалась на те, що відповідач злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, не спілкується з дитиною, не дбає про неї, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Разом з цим, суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Надана на підтвердження позовних вимог довідка Сумського дошкільного навчального закладу (ясла-садка) №15 «Перлинка» м. Суми Сумської області від 30.06.2025 №01-58-81 не підтверджує факт свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а лише надає загальну характеристику виховання дитини позивачкою, яка разом з дитиною проживала в іншому населеному пункті ніж відповідач. Також не може слугувати підтвердженням умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків доданий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Також не бере суд до уваги на підтвердження доводів позивачки і надані нею та перевірені судом за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень: вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 07.08.2015 по справі №588/1063/15-к, який 08.09.2015 набрав законної сили, за яким [PERSON] було визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік і з покладенням обов`язків (а.с. 113-116); вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.02.2017 по справі №583/3074/16-к, який 28.03.2017 набрав законної сили, за яким [PERSON] було визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України [PERSON] призначено остаточне покарання 5 років 1 місяць позбавлення волі (а.с. 117-119); постанову Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26.10.2020 по справі №583/3614/20 про визнання [PERSON] винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП, та накладенням на нього стягнення у вигляді суспільно корисних робіт на строк 120 годин (а.с. 121); постанову Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.09.2021 по справі №583/3368/21 про визнання [PERSON] винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладенням на нього стягнення у вигляді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами (а.с. 120); постанову Зарічного районного суду м. Суми від 25.08.2022 по справі №591/3506/22 про визнання [PERSON] винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 КУпАП, та накладенням на нього стягнення у вигляді штрафу (а.с. 112); вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31.05.2024 по справі №583/2595/24, який 02.07.2024 набрав законної сили, за яким затверджено угоду про визнання винуватості, визнано [PERSON] винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік і з покладенням обов`язків (а.с. 122-124), оскільки такі не є свідченням наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав у розумінні положень ст. 164 СК України. Отже, докази, які були надані стороною позивача, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав стосовно своєї дитини. Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Наведене узгоджується з висновками, що викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22. Відповідно до наданого висновку органу опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області від 18.02.2026 №68, орган опіки та піклування, будучи на стороні захисту прав малолітньої дитини, не вбачає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 138-140). З огляду на встановлені судом фактичні обставини у цій справі, суд погоджується з висновком, наданими органом опіки і піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області. Як вже зазначалося, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Разом з тим, суд не вбачає достатніх підстав вважати, що недостатнє спілкування батька з донькою, пов`язано з суто винними, злісними, умисними його діями. В ході розгляду справи було встановлено, що відповідач має обмежене спілкування з донькою, зокрема, через її перебування за межами України, при цьому сама позивачка не надає йому інформацію про місце їх проживання з донькою та не повідомляє контактні дані, що, на переконання суду, не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку відповідача. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про небажання відповідача спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, а факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. З урахуванням наведених норм права, які покликані на забезпечення перш за все інтересів дитини, установлених судом обставин, відсутності належних і допустимих доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд доходить висновку, що поданий позивачкою позов має штучний характер, а не утворенням для відповідача негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав і не відповідає інтересами самої дитини. Таким чином, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також беручи до уваги, що він не вчиняв щодо дитини жорстокого поводження, не має інших аморальних характеристик, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав, оскільки інтересам дитини не слугує розірвання її зв`язку з батьком. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. В зв`язку з відсутністю підстав для задоволення заявлених вимог відсутні підстави для відшкодування судових витрат, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed