Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-14 00:00:00

Виконавчого комітету Зборівської міської ради звернувся до суду із вищезначеним позовом позовом. Позивач посилається на те, шо відповідач проживає в [ADDRESS] та має на утриманні малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Мати дітей ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, не усвідомлює реальних потреб дітей. Діти перебувають на обліку Служби у справах дітей Зборівської міської ради, які опинилися в складних життєвих обставинах. 03 березня 2026 року виконавчим комітетом Зборівської міської ради прийнято рішення щодо негайного відібрання дітей від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, оскільки дальше перебування дітей у сім?ї несло безпосередню загрозу їхньому життю та здоров?ю. 04 березня 2026 року дітей влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справа дітей Тернопільської обласної військової державної адміністрації. Представник позивача позов підтримала повністю, про що подала заяву. Відповідач у судове засідання не з?явилася. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] та має на утриманні малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Мати дітей ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, не усвідомлює реальних потреб дітей. Діти перебувають на обліку Служби у справах дітей Зборівської міської ради, які опинилися в складних життєвих обставинах. 03 березня 2026 року виконавчим комітетом Зборівської міської ради прийнято рішення щодо негайного відібрання дітей від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, оскільки дальше перебування дітей у сім?ї несло безпосередню загрозу їхньому життю та здоров?ю. 04 березня 2026 року дітей влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справа дітей Тернопільської обласної військової державної адміністрації. Відносно [PERSON] кладено протокол про адміністративні правопорушення за ч.1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Згідно ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилами ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» - батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNTv. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. При цьому під забороною розлучення дитини з батьком в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання батька та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку батька та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й батька, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989. Отже, суд приходить до висновку про те, що відібрання малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав відповідача є єдиним способом захисту прав і як найкращого забезпечення їх інтересів та максимально можливою мірою виживання і здорового розвитку дітей. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі №461/2084/20.

Outcome: approved