Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позивач обґрунтовує позов тим, що восени 2020 року він познайомився з відповідачкою та між ними зародились відносини, які вони офіційно не оформлювали та шлюб не реєстрували. За час спільного проживання у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Наприкінці 2021 року, з метою працевлаштування, він виїхав за межі України. В кінці лютого 2022 року відповідачка разом з донькою виїхали за межі України та приїхали проживати до нього в Німеччину. На початку листопада 2022 року відповідачка залишила його з донькою проживати в Німеччині, а сама повернулась на територію України, після чого вона повністю припинила будь-яке піклування, виховання та утримання доньки. З листопада 2022 року по теперішній час відповідачка живе своїм життям, а їхня донька знаходиться на його утриманні та вони разом проживають в Німеччині, де [PERSON] відвідує дитячий садочок " [PERSON] ". 11.01.2024 Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення у справі № 127/21311/23, яким стягнуто з відповідачки на його користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , в розмірі 1/6 частки від всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 17.07.2023 до досягнення [PERSON] повноліття. Незважаючи на це відповідач повністю ухилилась від виховання доньки, будь-якої матеріальної допомоги донька від матері не отримує. Крім того, відповідач повністю ухилилась від утримання доньки, шляхом сплати аліментів на її утримання, розвиток та виховання, адже жодної копійки аліментів відповідачка не сплатила, у зв`язку із чим за нею рахується заборгованість в сумі 48183,68 грн. З листопада 2022 року по сьогоднішній день відповідачка повністю ухилилась від виховання доньки, жодного разу не бачилась та не спілкувалась з нею, не цікавилась її життям, здоров`ям, розвитком, навчанням, будь-якої допомоги на утримання доньки вона не надає. Анна відвідує дитячий садок "Кіта Огана" в м. Магдебург Німеччина. Залишаючи його з донькою в Німеччині, відповідачка забрала з собою всі медичні документи доньки, а тому він тривалий час не мав можливості забезпечити належне лікування доньці поки не відновив їх. З огляду на вказане він був змушений займатись пошуком відповідача для отримання від неї всіх необхідних документів для доньки. З кожним разом дані пошуки ускладнюються, оскільки відповідачка не проживає за адресою своєї реєстрації та періодично змінює номера телефонів. Таким чином, останній раз донька [PERSON] бачила свою матір більше ніж два роки та шість місяців тому та на даний час донька навіть не пам`ятає свою матір. Відповідачка взагалі не підтримує зв`язків з донькою, не бачиться та взагалі не спілкується з нею, не вітає на день народження і свята. Де на теперішній час знаходиться відповідачка не відомо, оскільки, вона не проживає за адресою своєї реєстрації. Просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки [PERSON] , судові витрати покласти на відповідачку. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26.06.2025 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов, залучено до участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області та зобов`язано її надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. 18.07.2025 Службою у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області подано до суду акт про встановлення факту проживання [PERSON] , відповідно до якого остання за місцем реєстрації не проживає. 08.08.2025 ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено, витребувано докази, а саме інформацію щодо перетину кордону України відповідачкою. 08.08.2025 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача щодо виклику свідків, надано додатковий строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву. 03.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 18.11.2025 клопотання представника позивача задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Службу у справах дітей Вінницької міської ради, яку зобов`язано надати висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. 12.12.2025 до суду надійшов витребуваний висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради. У судовому засіданні представник позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задоволити. Крім того зазначив, що відповідач та позивач у шлюбі не перебували. З листопада 2022 року відповідач після того як повернулася в Україну, жодного разу не бачила та не спілкувалася з донькою. Доказів того, що позивач перешкоджав їй у спілкуванні з дитиною не надала. Відповідач умисно не виконує своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не сплачує аліментів на утримання доньки. Подання позову спрямоване саме на повноцінний розвиток дитини, оскільки відповідач [PERSON] не дає дозволів позивачу на поїздки з ним дитини з Німеччини в інші країни на відпочинок, а також дозволів на медичні процедури, такі як лікування зубів під наркозом, оскільки потрібна згода обох батьків дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про слухання справи повідомлена своєчасно, в установленому законом порядку, відзиву не подавала. Водночас від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, не заперечує щодо задоволення позову. Крім того, долучила копію паспорта відповідно до якого прізвище відповідачки - [PERSON] . Представник Служби у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області у судове засідання не з`явився, згідно з поданою заявою просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Вінницької області у судове засідання не з`явився, згідно з поданою заявою просить розгляд справи проводити за його відсутності. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є матір`ю позивача [PERSON] . З сином у неї гарні стосунки, а з відповідачкою вона не спілкується. Так, у 2020 році до неї прийшов син, який повідомив, що хоче взяти за дружину [PERSON] в якої є троє дітей. Їй відомо, що в [PERSON] були ще прізвища [PERSON] та [PERSON] . Вона не заперечувала щодо вибору сина, однак просила його не реєструвати шлюб офіційно. Їі син працював, а [PERSON] доглядала за дітьми. Коли між сином та його співмешканкою виникали сварки, то остання могла піти з дому на три дні, залишивши при цьому дітей. [INFO] у позивача та відповідача народилася донька [PERSON] . У січні 2022 року позивач виїхав на заробітки до Німеччини, щоб придбати в подальшому житло. Через безпекову ситуацію в державі, 26.02.2022 син сказав їй, що хоче забрати [PERSON] з дітьми до себе. Тоді 28.02.2022 її чоловік [PERSON] на своєму автомобілі завіз [PERSON] з чотирма дітьми до кордону з Польщею. Відповідачка з дітьми пробула в Польщі десь 1,5 місяці, а далі син забрав їх до себе в Німеччину в м. Магдебург. Спочатку сім`я сина мешкала в його роботодавця, а далі позивач винайняв квартиру, купив меблі. Їі син працював на будівництві по 12 годин у день. Однак відповідачка [PERSON] почала скаржитися, що їй скучно, що він в один свій вихідний день не хоче йти гуляти. Далі відповідачка познайомилася з якимось хлопцем, у сім`ї почалися сварки. У подальшому відповідачка вигнала сина та він орендував квартиру для себе. 13.11.2022 відповідачка попросила в позивача посидіти з дитиною [PERSON] , а вона забере її через 1 день. З тих пір відповідачка зникла, повернулася зі своїми іншими трьома дітьми до України. З того часу донька [PERSON] свою матір [PERSON] не бачила. Їй відомо, що десь через 10 днів як відповідачка повернулася додому, то вона одружилася з першим своїм чоловіком [PERSON] , який після того демобілізувався як батько трьох дітей. Її синові постійно потрібні дозволи, щоб можна було робити певні процедури, в тому числі і лікування зубів доньки. Коли позивач [PERSON] просив дозвіл у відповідачки на лікування зубів їх дитині під наркозом чи дозвіл на поїздку з дитиною до іншої країни на відпочинок, остання відмовляла. Відповідачка не телефонує дитині, не спілкується з нею. Вона ж як бабуся спілкується з онукою по два рази на день, знає все про дитину. Вона їздила до сина і онуки в 2023 та 2024 роках. Дитина не знає хто її мати. Востаннє [PERSON] бачила 26.02.2022. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що є батьком позивача [PERSON] . У сина та відповідачки [PERSON] , які не перебували в офіційному шлюбі є спільна дитина - [PERSON] , його онука. Востаннє бачив [PERSON] десь на 3 чи 4 день війни, коли віз її з чотирма дітьми до кордону з Польщею. [PERSON] декілька місяців мешкала з дітьми в Польщі, а далі [PERSON] забрав їх до себе в Німеччину. Коли онуці [PERSON] був 1 рік та 3 місяці, то [PERSON] покинула її та з дитиною не спілкується. Онука часто йому телефонує, однак за матір не запитує. Відповідачка не зверталася до нього з проханням побачитися чи поспілкуватися з донькою. [PERSON] , на скільки йому відомо, не надала його сину дозволу на лікування зубів дитині під наркозом та на поїздку на відпочинок. Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Судом установлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] (а.с. 4). 10.12.2022 відповідачка зареєструвала шлюб із [PERSON] , її прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.7). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2024 у справі №127/21311/23, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , в розмірі 1/6 частки від всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 17.07.2023 до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-10) Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданою Тиврівським відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області (м.Київ) станом на 22.05.2025 [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] сукупний розмір якої за період з липня 2023 по квітень 2025 становить 48183,68 грн (а.с.13). Відповідно до акту про встановлення факту проживання [PERSON] , складеного депутатом Тиврівської селищної ради Павленком А.М., в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , остання за місцем реєстрації не проживає (а.с.15). Згідно з офіційним перекладом з підтвердження відвідування дитячого садочка (а.с.16, 17) дитина [PERSON] , [INFO] , регулярно відвідує дитячий садок у [PERSON] , розташований за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться під керівництвом дитячого садочка [PERSON] . Із офіційного перекладу листа від 23.02.2024, адміністрація зазначеного дитячого садочку підтверджує, що дитину [PERSON] ( [INFO] ) з 13.11.2022 приводив до дитячого садка та забирав з нього лише пан [PERSON] ( [INFO] ). Останній особистий контакт матері з працівниками їхнього садочку відбувся вранці 13.11.2022, коли вона вела [PERSON] до садочку. Після цього пані [PERSON] / [PERSON] ( [INFO] ) більше не бачили. Пізніше мати писала співробітнику дитячого садка, що вона повернулась на Батьківщину зі своїми дітьми, а [PERSON] залишилась зі своїм батьком [PERSON] . За їхніми спостереженнями, пані [PERSON] не контактувала з паном [PERSON] . Вона часто вступала в суперечки в присутності дітей у дитячому садку. [PERSON] пані [PERSON] доводилось виганяти з будівлі. Пані [PERSON] зберігала всі документи [PERSON] при собі і не передала пану [PERSON] її картку медичного страхування, карту щеплень та свідоцтво про народження, тому йому довелось переоформляти всі документи (а.с.19, 20). Відповідно до витягу з бази даних Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.08.2025 у період з січня 2022 року по 11.08.2025 [PERSON] , [INFO] , через пункт пропуску Шегині 15.11.2022 в`їхала на територію України (а.с.74, 78, 89). Згідно з листом начальника служби у справах дітей Тиврівської селищної ради від 15.10.2025 № 01-21/911 служба не може надати висновок органу опіки та піклування Тиврівської селищної ради Вінницького району про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] (зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , оскільки вона згідно з актом обстеження від 22.05.2025 на території с-ща Тиврів Вінницького району Вінницької області не проживає фактично понад 8 років (а.с.108). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 12.12.2025 № 01/00/011/75262 указане питання розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради 09.12.2025, на якому було заслухано пояснення батька [PERSON] та матері [PERSON] . [PERSON] повідомив, що в 2021 році виїхав до Німеччини, у лютому 2022 року до нього приїхала мати дитини [PERSON] , разом із їхньою спільною дитиною [PERSON] . Починаючи з листопада 2022 року мати більше з батьком та донькою [PERSON] не бачилася, оскільки вона з дітьми від першого шлюбу повернулася до України. Додатково зазначив, що не має жодних документів за період проживання дитини на території Вінницької міської ТГ, які б свідчили про умисне або систематичне невиконання матір`ю [PERSON] батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] . Під час засідання [PERSON] зазначила, що через проживання в різних країнах вона фактично позбавлена можливості належним чином виконувати батьківські обов`язки щодо доньки. Враховуючи факт проживання дитини за межами України, а також неможливість проведення перевірки умов її проживання та відсутність інформації про виконання чи невиконання матір`ю батьківських обов`язків на території Вінницької міської ТГ, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за неможливе надати висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав матері [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.133-135). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІ (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться х дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно з ч. 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, указаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] як на підставу позбавлення батьківських прав посилався на те, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки, не дбає про неї, не цікавиться її життям, здоров`ям, вихованням, потребами, не виявляє бажання спілкуватися та приймати участь у підготовці до самостійного життя, не дає дозволу дитині на лікування та відпочинок з батьком за кордоном. Отже, правовою підставою для позбавлення батьківських прав відповідача позивач визначив п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Водночас суд зазначає, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Указані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. У постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зроблено висновок, що: "зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин". Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 року (набрала чинності в Україні 01.04.2007) була ратифікована ЗУ від 03.08.2006 № 69-V із заявою до ст. 1 такого змісту: «Відповідно до п. 4 ст. 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (пункт 2 статті 1). Також зазначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу (стаття 6 Конвенції). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Водночас суд зазначає, що на час розгляду справи доньці сторін виповнилося 4 роки, отже вона не досягла віку, який дає можливість висловити свою думку щодо позбавлення батьківських прав матері щодо неї. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до листа від 15.10.2025 наявного в матеріалах справи служба у справах дітей Тиврівської селищної ради не може надати висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки вона не проживає за місцем реєстрації.. Водночас згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 12.12.2025 під час засідання установлено, що позивач з донькою, починаючи з листопада 2022 року, проживає в Німеччині, а відповідачка повернулася до України. При цьому в службі у справах дітей не має жодних документів за період проживання дитини на території Вінницької міської ТГ, які б свідчили про умисне або систематичне невиконання матір`ю [PERSON] батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] , а сама відповідачка зазначила, що через проживання в різних країнах вона фактично позбавлена можливості належним чином виконувати батьківські обов`язки щодо доньки. За таких обставин орган опіки та піклування Вінницької міської ради також не надав висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав матері [PERSON] стосовно дитини [PERSON] . Отже лист служби у справах дітей Тиврівської селищної ради, а також висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради, які суд вважає за необхідне врахувати, не містять відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками. При визначенні якнайкращих інтересів дитини суд також враховує необхідність збереження її зв`язків із сім`єю, про що вказав у справі "Мамчур проти України" (рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини. Крім цього, у рішенні по справі "Савіни проти України" (рішення від 18.12.2008) Європейський суд з прав людини звертає увагу на те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Під час розгляду справи позивачем не доведено та судом не встановлено, що [PERSON] систематично, незважаючи на заходи попередження, відомості про вжиття яких відсутні, продовжує злісно та свідомо ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків. Такі обставини не підтверджені відповідними доказами, зокрема, щодо застосування до останньої заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, місцевого самоврядування, притягнення її до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, проведення бесід тощо. Та обставина, що після погіршення відносин між сторонами, припинення їх спільного проживання, матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається лише батько, не є безумовним свідченням того, що матір дитини не бажає брати участь в її утриманні та вихованні. У постанові Верховного Суду від 04.10.2021 у справі №686/16902/20 йде мова про те, що позбавлення батьківських прав несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, у зв`язку із чим є крайнім заходом, який застосовується у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх і переконливих доказів, що характеризують особистості батька та/або матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Докази подані позивачем не є достатніми доказами для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків щодо виховання доньки і її винної поведінки. Крім того, як установлено судом, відповідач виконувала свій обов`язок утримувати доньку з моменту її народження до 13.11.2022, тобто до моменту, коли відносини з позивачем погіршилися та вона повернулася в Україну. Саме лише проживання відповідачки окремо від дитини не свідчить про невиконання нею своїх батьківських обов`язків чи самоусунення від виховання. Законодавець визначив, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини. Якщо такий результат не передбачається, то позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Наполягаючи на позбавленні відповідачки батьківських прав, позивач вказав, що вона не сплачує аліментів на утримання дитини, а також, що він не може виїхати на відпочинок самостійно з дитиною до іншої країни без дозволу матері, не може лікувати дитині зуби в медикаментозному сні, оскільки на це теж потрібен дозвіл обох батьків. При цьому позивач не надав доказів того, що звертався за такими дозволами до відповідачки. Така позиція позивача підтверджується лише поясненнями його батьків, які відповідно є зацікавленими в розгляді справи. Водночас суд зазначає, що показання свідків не можуть беззаперечно стверджувати невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, при цьому частина з них відомі батькам позивача саме зі слів останнього. Натомість позивач не довів у чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батьківських прав його матері. Підсумовуючи викладене, суд дійшов переконання, що обставини, на які посилається позивач у своєму позові, наразі не можуть бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Обставини справи свідчать лише про відсутність належного зв`язку між членами сім`ї, що може бути результатом відсутності належного спілкування, різних світоглядів, існування взаємних образ один на одного всередині. Водночас обставини справи свідчать і про те, що дану ситуацію можливо змінити на краще, поведінка матері щодо дитини може бути змінена. Указане в своїй сукупності буде сприяти досягненню легітимної мети у виді відновлення зв`язків дитини з матір`ю та відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин суд вважає, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину. Щодо визнання позову відповідачем суд зазначає таке. Визнання матір`ю позову про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Суд не може покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Така позиція суду відповідає висновку, який виснував у своїй постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, щодо того, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Згідно з ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки це суперечить закону та моральним засадам суспільства, а також порушує якнайкращі інтереси дитини. Ураховуючи встановлені судом обставини справи, зважаючи на недоведеність позивачем навмисного та систематичного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, з огляду на те, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують свої батьківські обов`язки, який у даному випадку не відповідає меті захисту інтересів дитини, тому суд вважає, що зазначені у позові підстави є недостатніми для його задоволення. Разом з тим, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Водночас, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, з врахуванням усіх доказів у їх сукупності, враховуючи те, що матір має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, не підтримує зв`язок з донькою, тому суд, дійшов висновку про наявність підстав для попередження [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . З цією метою контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо своєї дитини слід покласти на орган опіки та піклування Вінницької міської ради Вінницької області, оскільки відповідачка проживає в м. Вінниця. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. 150, 157, 164 СК України,

Outcome: dismissed