Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Селіна Д.А. звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що [INFO] року о 8 годині 00 хвилин на ютуб-каналі «[INFO]» було розміщено репортаж під назвою «[INFO]» [PERSON], про що зазначено у відео. Доменне ім`я: [INFO] ; Посилання: [INFO]. На думку позивача це відео містить такі відомості, які викладені неповно та неточно. 14.10.2025 позивач спробував реалізувати своє право на відповідь та направив на електронну адресу, адресу реєстрації та адресу, за якою здійснюється редакційний контроль «[INFO]» заяву про реалізацію права на відповідь. Відповідь, обсягом 680 слів, була додана до заяви. Тобто, позивач вирішив скористатись своїм правом на висвітлення власної точки зору щодо поширеної стосовно нього інформації, і обрав саме «право на відповідь» як спосіб захисту. Відповідачем було розглянуто вищевказану заяву про реалізацію права на відповідь та за результатами розгляду відмовлено у її задоволенні. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 18.12.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що у заяві позивач стверджує, що 14 жовтня 2025 року звернувся до відповідача з заявою про реалізацію його право на відповідь з текстом відповіді у розмірі 680 слів, обґрунтовуючи це необхідність висвітлення його точку зору щодо поширеної відносно нього інформації, як способу захисту. Також, позивач у позовній заяві зазначив, що відповідач лисом від 31.10.2025 року №31102025-1 відмовив у реалізації його права на відповідь посилаючись на відсутність передбачених п. 1 ч. 7 ст. 43 Законом України «Про медіа» та обґрунтованість відмови. На думку сторони відповідача, позивач обмежується загальною констатацією того, що спірний відеосюжет є неповним та неточним, тому такі відомості впливають на ділову репутацію позивача, як посадової особи місцевого самоврядування, депутата міської ради, юриста та адвоката. Однак, не наводить жодного доказу, що такі факти мають або мали місце. 22.12.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 06.01.2026 від представника відповідача на адресу суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2026 здійснено перехід до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов такого висновку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ч. 1 ст. 201 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо її застосування. Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06.10.2015). При цьому факти та оціночні судження слід розрізняти. Так, наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08.07.1986). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом-це передумова плюралізму поглядів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) зазначено, що: «недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) вказано, що: «суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантовано ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21). У постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. За змістом ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку». У постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що: «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»). Судом встановлено, що [INFO] року о 8 годині 00 хвилин на ютуб-каналі «[INFO]» було розміщено репортаж під назвою «[INFO]» [PERSON], про що зазначено у відео. Доменне ім`я: [INFO] ; Посилання: [INFO]. На думку позивача це відео містить такі відомості, які викладені неповно та неточно: 1. На 56 секунді відео журналістка каже, що «[INFO]». На думку сторони позивача, теза є неповною та неточною, і сформульована із застосуванням слова «розкіш» таким чином, щоб викликати негативну реакцію глядача щодо позивача, що посягає на його ділову репутацію. 2. На 1 хвилині 42 секунді відео журналістка вказує, що «про своє захоплення та подорожі приватним літаком [PERSON] багато розповідав на власному ютуб-каналі», після чого йдуть кадри з відео, розміщеного на ютуб-каналі « [INFO] », російською мовою. 3. Як вказує автор матеріалу - «[INFO]» (2 хвилина 45 секунда - 2 хвилина 54 секунда), що, на думку сторони позивача є неточною та неповною інформацією, подача якої в такому вигляді негативно впливає на його ділову репутацію. 4. Епізод (3 хвилина 5 секунда - 3 хвилина 19 секунда), в якому йдеться про те, що «[INFO]», на думку сторони позивача подано неточно, і така неточність може викликати у глядача думки про те, що виконання завдань відрядження почалося набагато пізніше початкової дати відрядження. 5. Епізод на відео (10 хвилина 31 секунда - 13 хвилина 20 секунда) при розмові з дружиною позивача і подальший коментар «[INFO]». 6. В епізоді (11 хвилина 10 секунда - 12 хвилина), де експертка та журналістка дивляться декларацію за 2019 рік, йдеться про те, що [INFO]. Позивач посилається на те, що через неповноту та неточності такі відомості впливають на ділову репутацію позивача, як посадової особи місцевого самоврядування, депутата міської ради, юриста та адвоката. 14.10.2025 позивач спробував реалізувати своє право на відповідь та направив на електронну адресу, адресу реєстрації та адресу, за якою здійснюється редакційний контроль «[INFO]» заяву про реалізацію права на відповідь. Відповідь, обсягом 680 слів, була додана до заяви. Тобто, позивач вирішив скористатись своїм правом на висвітлення власної точки зору щодо поширеної стосовно нього інформації, і обрав саме «право на відповідь» як спосіб захисту. Відповідачем було розглянуто вищевказану заяву про реалізацію права на відповідь та за результатами розгляду відмовлено у її задоволенні. Так листом від 31.10.2025 вих. № 31102025-1 позивача було повідомлено про підстави такої відмови, а саме: 1. Аргумент щодо неточності та неповноти використання слова «розкіш» у висловлюванні «[INFO]», на думку сторони відповідача не може братися до уваги, оскільки є оціночним судженням, тому не може містити в собі недостовірну інформацію, оскільки спростування підлягають факти. 2. Аргумент щодо неточності та неповноти висловлювання «про своє захоплення та подорожі приватним літаком [PERSON] багато розповідав на власному ютуб-каналі», не відповідає дійсності, оскільки у вказаному висловлювані мова йде про наявність каналу, а не мову на якій він ведеться і не спростовує факту наявності у [PERSON] цього ютуб-каналу, отже , на думку сторони відповідача інформація достовірна і точна. 3. Аргументи, наведені, у заяві не спростовують інформацію про використання [PERSON] літака Європою під час службових відряджень. 4. Аргумент, щодо неточності та неповноти висловлювання «[INFO]» не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] сам підтверджує що був у Варшаві 28 травня 2025 року. Щодо висловлювання «Втім, здається, до Варшави посадовець добрався лише 7 травня» не містить твердження про той факт, що він прибув до Варшави 7 травня, а є лише припущенням авторки матеріала, що до Варшави Ви добрались 7 травня, отже не може бути спростоване оскільки є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. 5. Аргумент щодо неповноти та неточності висловлювання «[INFO]» також не знайшов свого підтвердження, оскільки переказом журналісткою слів [PERSON] та його дружини. 6. Щодо висловлювання «[INFO] би витратимавна навчання або більше. Якщо цей літак він орендує, то має сплачувати за оренду і паливо. Тому дійсно цей період доволі сумнівний у тому, чи дійсно і них [подружжя [PERSON] ] вистачало коштів на те, щоб відкласти всю ту готівку» то вказане висловлювання є особистою думкою аналітикині ГО «Центр протидії корупції» [PERSON] , яка робить певні припущення на підставі аналізу декларації [PERSON] , яка перебуває у публічному (відкритому) просторі. Оціночні судження не можуть бути спростовані, оскільки не можуть бути перевірені на предмет їхньої достовірності. Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки вона прийнята з підстав, які не передбачені законодавством України, і свідчить лише про небажання редакції надати можливість глядачам ознайомитись з іншою точкою зору щодо відомостей, які зазначені у відео. Тобто, відмова обґрунтована тим, що у своїй заяві про реалізацію права на відповідь позивач не спростував інформацію, зазначену у відео, або ця інформація є оціночним судженням, припущенням журналістки та аналіткині, а також посиланням на п. 1 ч. 7 ст. 43 ЗУ «Про медіа». Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно із ч. 1 ст. 43 ЗУ «Про медіа» особа, яка вважає, що суб`єктом у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа щодо неї було поширено відомості, які не відповідають дійсності (викладені неповно чи неточно) та принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, має право вимагати спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь. Відповідно до частин 2, 3, 4 ст. 43 ЗУ «Про медіа» заяву про спростування або реалізацію права на відповідь має бути подано упродовж 20 днів з дня поширення відповідної інформації. Заява про спростування або реалізацію права на відповідь має містити інформацію про заявника та його контактні дані, посилання на відповідну програму чи публікацію, що є предметом заяви, зокрема назву, дату та час оприлюднення (для онлайн-медіа - також електронну адресу), перелік тверджень та відомостей, які заявник вважає такими, що не відповідають дійсності, обґрунтування щодо недостовірності поширених відомостей та заподіяної шкоди честі, гідності чи діловій репутації особи. До заяви про спростування або реалізацію права на відповідь заявник відповідно повинен додати спростування або відповідь. Заяву про спростування має бути направлено за підписом заявника за адресою місцезнаходження суб`єкта у сфері медіа, яка зазначена в Реєстрі, або за кваліфікованим електронним підписом заявника на електронну адресу суб`єкта у сфері медіа, яка зазначена в Реєстрі. Обсяг спростування або відповіді має бути достатнім для донесення позиції заявника і не може перевищувати обсяг поширеної інформації. У разі якщо обсяг спростування або відповіді перевищує обсяг поширеної інформації чи спростування або відповідь не обмежується коментуванням інформації, яку заявник вважає недостовірною, суб`єкт у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа має запропонувати заявнику скоротити або змінити спростування або відповідь. Скорочення чи інші зміни у спростуванні або відповіді, поданих заявником, без його згоди не допускаються. Перелік випадків, у яких суб`єкт у сфері онлайн-медіа має право відмовити у поширені відповіді є вичерпним і визначений у ч. 6 вищевказаної статті, а саме: обсяг спростування або відповіді, який вимагає поширити заявник, перевищує обсяг поширеної інформації, а заявник відмовився скорочувати спростування або відповідь до обсягу, визначеного частиною четвертою цієї статті, або не відповів на таку пропозицію суб`єкта у сфері медіа; інформація, яку вимагає поширити заявник, виходить за межі предмета, щодо якого надається спростування або відповідь, не обмежується спростуванням та/або коментуванням інформації, яку заявник вважає недостовірною, а заявник відмовився змінювати спростування або відповідь чи не відповів на таку пропозицію суб`єкта у сфері медіа; спростування або відповідь містить висловлювання, що розпалюють ворожнечу чи ненависть, або іншу інформацію, поширення якої заборонено відповідно до чинного законодавства України; поширення спростування або відповіді може призвести до порушення прав третіх осіб та/або пред`явлення правових вимог до суб`єкта у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа з боку третіх осіб у судовому порядку; якщо мова спростування або відповіді є іншою, ніж державна мова або мова інформації, щодо якої подається спростування або відповідь; спростування або відповідь містить інформацію, що ображає честь, гідність ділову репутацію медіа або його працівників; порушено строки, визначені частиною другою цієї статті; поширена інформація не стосується заявника; заява не містить інформації, зазначеної у частині третій цієї статті. Позовні вимоги ґрунтуються на ч. 6 ст. 277 ЦК України, яка передбачає право фізичної особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації та ч. 1 ст. 43 Закону України «Про медіа» право особа, яка вважає, що суб`єктом у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа щодо неї було поширено відомості, які не відповідають дійсності (викладені неповно чи неточно) та принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, має право вимагати спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь. Позивач стверджує, що заява позивача про реалізацію права на відповідь відповідає вимогам ч. 2, 3, 4 ст. 43 Закону, тому підстави для відмови відсутні. Крім того, зазначає, що оскільки відповідач у відповіді не вказав жодних заперечень з посиланням на вказані норми. Позивач також посилається на вичерпність у ч. 6 ст. 43 Закону перелік випадків, у яких суб`єкт у сфері онлайн-медіа має право відмовити у поширені відповіді на який відповідач не посилався, тому єдиною підставою для відмови у публікації відповіді стала норма, текст якої відповідач вигадав, тому така підстава є незаконною та протиправною. Далі позивач посилається на практику ЄСПЛ, щодо реалізації права на відповідь. Відповідно до статті 10 Кодексу етики українського журналіста «Точки зору опонентів, у тому числі тих, хто став об`єктом журналістської критики, мають бути представлені збалансовано», журналісти мають обов`язок звернутись до особи та надати можливість представити свою точку зору. Дотримуючись цього правила журналістка ГО "[INFO]" та авторка вказаного відеосюжету [PERSON] перед публікацією матеріалу звернувся до Позивача за коментарем. У спірному відеосюжеті було представлено позицію Позивача, зокрема розлогі відповіді на запитання щодо перельотів, використання літака іншими особами та грошових коштів, які були витрачені на його придбання та участі кожного із власників. Зокрема, кілька блоків відповіді: Перший блок «[PERSON]: Потрібно зрозуміти, що мені, як пілоту, потрібно з якоюсь періодичністю мати льотний досвід, це по-перше. По-друге, я, наприклад, продовжував пілотську ліцензію. Для цього також потрібно літати, ну і не втрачати навики». Другий блок «[PERSON]: Дивіться, насправді треба зрозуміти, що коли ми працюємо, так? Ми працюємо, відпрацьовуємо якісь зустрічі, все інше. Якщо в мене є там вільний час, я можу політати, звичайно, я політаю, надав розлогі відповіді. Ця позиція викладена повністю, без скорочень та коментарів.» Третій блок «[PERSON]: Ну, ми на вартість літака, яка останнім, ну, тобто, якщо ми кажемо про якусь останню вартість, 85 000 чи євро чи доларів, зараз я не згадаю, як воно було Журналістка: чому не вказували ціну в декларації, вартість з цього літака? [PERSON]: Ну, тому що то то тому що не було фактичної ціни, там написано дату на дата на час там умовно купівлі чи дата на дату останньої оцінки. Не було останньої оцінки, не було купівлі. Журналістка: Але ви віддали близько 30,000 доларів, ви кажете? [PERSON]: Ну, умовно, так. Прийняв участь тобто це можливість там за невеликі кошти, мати можливість літати на літаку. Це абсолютно нормально.» Четвертий блок «Журналістка: [PERSON] , а чи відомо вам коли ось ця компанія у якої 70% власності придбала цей літак? [PERSON]: Наскільки я пам`ятаю, десь в 19-му році. Журналістка: ми дізналися, що власницею цієї компанії з 18-го року є ваша сестра [PERSON] . [PERSON]: Ну, будемо казати, що якраз це одні з партнерів, які можуть там цим користуватись. Журналістка: Тобто ваша сестра теж пілот? [PERSON]: Ні, вона не пілот, але умовно її чоловік хотів вчитися, літати і займатись тим всім. Журналістка: Ага, а підкажіть тоді, будь ласка, це сестра за свої кошти купувала ось ту частину літака, 70%? [PERSON]: Ну, я припускаю так, що так. Журналістка: Чи її чоловік? [PERSON]: Це, я думаю, сімейні справи. Журналістка: Чи, можливо, ви їй дали гроші? [PERSON]: Ні, я не давав їй гроші, бо вона не бідна людина. Журналістка: А чим вона займається якщо не таємниця? [PERSON]: Вона працює в банку, чоловік працює працював в Гуглі, зараз працює в Нетфлікс.» П`ятий блок «Журналістка: І все ж таки, [PERSON] , ми бачимо, що здебільшого літак літає тоді, коли у вас якесь відрядження за кордон. В інший час ним ніхто не користується. [PERSON]: Коли, умовно, приймалося рішення про дольову купівлю літака, в одного, в однієї людини була планерна ліцензія, інша людина займалася на курсах пілотування. Людина, яка має планерну ліцензію. ліцензію. А-а-а, наразі не змогла її конвертувати в пілотську ліцензію, але має друзів, з якими може літати. Людина, яка вчилася, так само не отримала ліцензію, але має друзів, з якими може літати. Відповідно, якщо вони хочуть літати, вони літають. Але потрібно зрозуміти, що, ну, я є таким драйвером, який каже, що хлопці, давайте збиратись. Але Вони то можуть літати, але вони чомусь не літають. Журналістка: Просто це доводить до таких підводить до таких висновків, розумієте, що користуєтесь літаком тільки ви, а власність лише 30% у вашої дружини. [PERSON]: Так. Ну, тобто розходи на всіх, а користування умовно. Всі мають можливість користуватися. Дивіться, я планую, можливо, з урахуванням такої позиції. В нас вже є домовленість, що ми будемо викупати далі, але поки ця домовленість знову ж таки не реалізована. То мені потрібно там знайти кошти і віддавати людям. Відповідно, я потім буду декларувати далі. 100%. Відповідно, користування і власності.» Отже, як видно з наведеного тексту журналістка надала можливість позивачу прокоментувати усі питання, які становили суспільний інтерес та висвітила точку зору позивача. Крім позиції самого Позивача у відеоматеріалі висвітлено і точку зору дружини позивача [PERSON] наступного змісту: «Журналістка: Я так розумію, що це було спільно ухвалене рішення, але все ж таки, скільки скільки це коштувало? [PERSON] : Мені здається, десь 25-30 000 доларів, бо він був в дуже поганому стані і його потім довелося ще ремонтувати. Журналістка: А повністю літак скільки коштував? [PERSON] : Ну, я ж кажу, десь 25-30 30 000….А після цього ремонту ви маєте на увазі? Журналістка: Так, так. [PERSON]: Ну, десь, мабуть, 70-80. Журналістка: Теж тисяч, да? Доларів, мається на увазі? [PERSON]: Так.» Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону вимога про реалізацію право на відповідь може стосуватися лише щодо поширення відомостей, які не відповідають дійсності (викладені неповно чи неточно) та принижують її честь, гідність чи ділову репутацію особи, якої вони стосуються. У заяві на реалізацію права на відповідь Позивач не надав жодних доказів, або обґрунтувань, що поширена інформація не відповідає дійсності що стало і підставою для відмови. Зокрема, у відповіді на лист про реалізацію права на відповідь від 24.11.2025 року відповідач обґрунтував чому інформація, яку позивач вважає, що була подана неповно та неточно не є такою, а саме: 1. На 56 секунді відео «[INFO]», підтверджується Позивачем і в коментарі, який є в тексті відео: «Дивіться, насправді треба зрозуміти, що коли ми працюємо, так? Ми працюємо, відпрацьовуємо якісь зустрічі, все інше. Якщо в мене є там вільний час, я можу політати, звичайно, я політаю.» і у його заяві від 24.11.2025 року з посиланням на кількість польотів відповідно до логбук пілота. 2. На 1 хвилині 42 секунді відео «про своє захоплення та подорожі приватним літаком [PERSON] багато розповідав на власному ютуб-каналі», вказана інформація є достовірною, підтверджується відео розміщеного на Youtube каналі позивача та самим позивачем. 3. Як вказує автор матеріалу - "[INFO]" (2 хвилина 45 секунда - 2 хвилина 54 секунда). Вказане висловлювання взагалі відсутнє в сюжеті, який було досліджено в судовому засіданні. 4. Епізод (3 хвилини 5 секунд - 3 хвилини 19 секунд ) висловлювання «[INFO]». Вказані висловлювання не були спростовані Позивачем, крім того він не заперечували факт перебування у відрядженні з 28 квітня по 09 травня 2025 року. Щодо висловлювання «Втім, здається, до Варшави посадовець добрався лише 7 травня» не містить твердження про той факт, що він прибули до Варшави 7 травня, а є лише припущенням авторки матеріалу, що до Варшави він міг добратися 7 травня, отже не може бути спростоване оскільки є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. 5. Епізод (10 хвилини 31 секунд - 13 хвилини 20 секунд) висловлювання «[INFO]» подано неточно та намагаєтеся пояснити значення слів зроблених Вашою дружиною, зокрема «Мені здається, вартість, десь $25-30 тис.», що мова йшла про витрати Вашої сім?ї на дольову участь у літаку, та вартість літака після ремонту десь $70-80 тис. Спірне висловлювання є оціночним судженням, зробленим журналісткою на підставі інформації отриманої від Вашої дружини та Вас, і не спростовується у заяві. Зокрема, процитовано Вашу дружину «Мені здається, десь $25-30 тис., бо він був у дуже поганому стані і його потім довелося ще ремонтувати. Після ремонту десь $70-80 тис.» та Ваш коментар «Якщо ми кажемо про якусь останню вартість, 85 тисяч доларів чи євро, зараз я не згадаю, як воно було. Не вказував вартість у декларації, тому що там не було фактичної ціни. Не було остаточної оцінки». На уточнююче запитання журналістів, чи йдеться про $30 тис., [PERSON] відповів ствердно: «Умовно, так. Взяв участь… Тобто це можливість за невеликі кошти мати можливість літати на літаку. Це абсолютно нормально». Отже, інформація подана повно та достовірно. 6. Епізод (11 хвилини 10 секунд - 12 хвилини) висловлювання, належать експертці «[INFO] би витратимава навчання, або більше, якщо цей літак він орендує, він має сплачувати за оренду і має сплачувати за паливо. Тому дійсно цей період для нас таки доволі сумнівний в тому, що чи дійсно у них вистачало коштів на те, щоб відкласти всю ту готівку?». Вказане висловлювання є особистою думкою аналітикині ГО "Центр протидії корупції" [PERSON] , яка робить певні припущення на підставі аналізу Вашої декларації, яка перебуває у публічному (відкритому) просторі. Оціночні судження не можуть бути спростовані, оскільки не можуть бути перевірені на предмет їхньої достовірності. Відповідно до ч. 7 ст. 43 Закону, встановлено, що крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті, суб`єкт у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн- медіа має право відмовити в поширенні спростування з наданням обґрунтованої письмової відповіді, якщо: 1) поширена інформація є оціночними судженнями або він має достатні докази того, що поширена ним інформація відповідає дійсності, достатньо повно та точно відображає факти, про які йдеться». Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пункт 5 вказаної Постанови визначає, що "відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Проте позивачем не доведено порушення його особистих немайнових прав. При цьому відповідно ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 липня 2020 року №638/10981/16-ц суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі поданих сторонами доказів, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина третя статті 12, частина перша статті 13, частина перша статті 81 ЦПК України), а отже суд за власною ініціативою не має повноважень відокремлювати окремі частини спірних фрагментів висловлювань від інших, а також виділяти частину вимог, яка стосується фактологічної інформації від тієї частини вимог, що стосується оціночних суджень, а також від тієї інформації, яка взагалі не має негативного характеру щодо Позивача, що може призвести до порушення принципу змагальності сторін та диспозитивності при розгляді цієї справи. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду виснує, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тому такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про захист честі, гідності та ділової репутації не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками для мети, що суперечить або ж не узгоджується із завданням цивільного судочинства. Частиною 3 ст. 12, ст. ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд, встановивши правовий характер спірних правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, прийшов до висновку про те, що позов [PERSON] в особі представника адвоката Селіна Даниїла Андрійовича до Громадської організації «[INFO]» про визнання дій протиправними та зобов`язання опублікувати відповідь не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed