Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Колотуха Катерина Анатоліївна, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позов мотивований тим, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка - земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0129, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідачкою безпідставно, всупереч вимогам закону використовується частина земельної ділянки, яка належить позивачу, а саме: відповідачкою встановлено огорожу на земельній ділянці позивача, а також частина покрівлі будинку займає частину площі над земельною ділянкою позивача. Зазначена обставина перешкоджає позивачу у вільному здійсненні права користування належною йому земельною ділянкою. Вищевикладене й стало підставою для звернення адвоката позивача до суду із вимогою про зобов`язання відповідачки за власний рахунок усунути перешкоди у здійсненні права користування позивачем належною йому на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134 шляхом демонтажу паркану та частин будівельних конструкцій будинку (покрівлі будинку), що розташовані на частині цієї земельної ділянки належної позивачу. Також адвокат позивача просила стягнути з відповідачки судовий збір. Ухвалою суду від 02.01.2025 було відмовлено у задоволенні заяви адвоката позивача про забезпечення вищевказаного позову. Ухвалою суду від 17.01.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також даним судовим рішенням запропоновано відповідачці надати відзив на позовну заяву та докази по справі, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Ухвалою суду від 10.06.2025 відмовлено у задоволенні клопотання адвоката відповідачки про закриття провадження у справі. 29.07.2025 судом відмовлено в задоволенні клопотання адвоката позивача про прийняття до розгляду доказів, поданих разом із клопотанням від 29.07.2025, і задоволено клопотання адвоката відповідачки про прийняття до розгляду доказів, поданих разом із клопотанням від 29.07.2025, про що постановлено відповідні ухвали без оформлення окремих документів, які занесено до протоколу засідання. Ухвалою суду від 29.07.2025 задоволено клопотання адвоката відповідачки про виклик в судове засідання свідка та задоволено клопотання адвоката позивача про витребування з Відділу ведення архівних справ Вінницького міського суду Вінницької області матеріалів цивільної справи № 127/29630/23. 13.08.2025 надійшли витребувані судом докази. 08.08.2025 від адвоката позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. Так, адвокат позивача просила суд зобов`язати відповідачку за власний рахунок усунути перешкоди у здійсненні права користування позивачем належною йому на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134 шляхом демонтажу паркану, в тому числі фундаменту паркану, бетонної споруди під ним/захисної споруди та частин будівельних конструкцій будинку (покрівлі будинку) та будь-яких інших споруд, конструкцій, прибудов, предметів і їх частин [PERSON] , що розташовані на частині земельної ділянки належної позивачу з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134. Також адвокат позивача просила стягнути з відповідачки витрати на сплату судового збору та проведення судової експертизи. Ухвалою суду від 23.10.2025 прийнято до розгляду заяву адвоката позивача про зміну предмета позову і запропоновано відповідачці надати заперечення на відповідь у строк встановлений судом, враховуючи надання 19.09.2025 адвокатом відповідачки відзиву і 03.10.2025 адвокатом позивача відповіді на відзив з урахуванням зміни предмета позову. Так, у відзиві адвокат відповідачки зазначив, що станом на день подання цього відзиву відповідачка, у зв`язку з поданням даного позову позивачем, демонтувала частину даху та паркан, який розділяв земельні ділянки позивача і відповідачки. Проте залишилась бетонна споруда, яка проходить по межі двох земельних ділянок, які належать позивачу та відповідачці. Вказана бетонна споруда була побудована на межі попередніми власниками земельних ділянок для утримання ґрунтів, оскільки земельні ділянки мають значний нахил і під час сильних дощів вода вимиває ґрунт. Адвокат відповідачки зазначив, що будівництво цієї споруди здійснював власник земельної ділянки, який продав земельну ділянку позивачу. Оскільки відповідачка не будувала бетонну споруду, ця бетонна споруда не є фундаментом паркану, то відповідачка не може нести відповідальність за дії інших осіб, які здійснювали будівництво цієї споруди. Також адвокат послався в обґрунтування свого відзиву на постанову Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 757/45797/16-ц. Адвокат відповідачки просив відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати, докази розміру яких будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У відповіді на відзив адвокат позивача виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених адвокатом відповідачки у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Адвокат позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 23.10.2025 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заперечення на відповідь від відповідачки не надходили. 17.03.2026 судом було задоволено клопотання адвоката позивача про прийняття до розгляду доказів, поданих разом із клопотанням від 20.02.2026, про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу засідання. У судовому засіданні адвокат позивача змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог від 08.08.2025 та у відповіді на відзив. Відповідачка та її адвокат позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити в їх задоволенні, аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.06.2026 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134 площею 0, 0312 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. 05.06.2015 і зареєстрованого в реєстрі за № 1193. (т. 1 а.с. 11-13) Згідно висновку експерта ТОВ «Подільський центр судових експертиз» Данилюка В.О. № 755 від 15.05.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі № 127/29630/23: «… земельна ділянка площею 0, 0012 га (12,0 кв.м) з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134 за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у власності [PERSON] перебуває у фактичному користуванні [PERSON] з розмірами по периметрами від точки А за годинниковою стрілкою: 1,05 м, 7,29 м, 9,08 м, 0,41 м, 16,42 м; в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134 розташований паркан із металевого профілю в цегляних стовпах довжиною 8,90 м, який влаштований [PERSON] та паркан із металевого профілю в металевих стовпах довжиною 7,52 м, також над земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134 розташований навіс площею 0,0005 га (5,0 кв.м) з покриттям із металевого профілю, який прибудовано до покрівлі дачного будинку літ. «А», який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 0510100000:02:021:0129, що належить [PERSON] ». (т. 1 а.с.18-47) Як вбачається із вищевказаного висновку експерта, останній виходив з того, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0129 площею 0, 0481 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Судом встановлено, що ухвалою суду від 27.09.2024 провадження у цивільній справі № 127/29630/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою було закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. З інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.12.2024 вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0129 площею 0, 0481 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. 18.08.2012 і зареєстрованого в реєстрі за № 5450, є [PERSON] . (т. 1 а.с. 14) Рішенням Вінницької міської ради № 1231 від 30.09.2022 «2-й проїзд [PERSON] » було перейменовано на «2-й проїзд Праведників світу», а «3-й проїзд Максимовича» на «3-й проїзд Праведників світу», що є публічно доступною інформацією. У ході розгляду справи встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:02:021:0134 і 0510100000:02:021:0129 межують між собою. Суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи від учасників справи не надходили. У ході розгляду справи було оглянуто і досліджено оригінал висновку експерта № 755 від 15.05.2024, що міститься в матеріалах цивільної справи № 127/29630/23. Твердження адвоката відповідачки про те, що вищевказаний висновок експертизи не є допустимим доказом у даній справи, є безпідставними. Судом встановлено, що вищевказаний висновок складено кваліфікованим судовим експертом, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; у висновку вказано: де, коли і ким його складено; на якій підставі була проведена експертиза; питання, які були поставлені експертові; наведено обґрунтовані та чіткі відповіді на поставлені питання; які матеріали експерт використав тощо. Також із висновку чітко вбачається, що експертом було особисто проведено огляд об`єктів дослідження. Отже, дослідивши висновок експерта № 755 від 15.05.2024, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності, а отже даний висновок експерта є належним і допустимим доказом у даній справі, який оцінюється судом разом із іншими доказами. Суд відхиляє вищевказаний висновок експерта в частині встановлення того, що спірний паркан був влаштований [PERSON] , оскільки такий висновок виходить за межі компетенції експерта. Це питання є правовим і його вирішення, за даних обставин, віднесено законодавством до компетенції суду. Водночас судом прийнято до уваги, що такий висновок випливає із постановленого на вирішення експерта питання (твердження про те, що частини огорожі належать [PERSON] , покладено в основу питання). З акту обстеження земельної ділянки № 3, складеного 23.01.2026 заст.начальника відділу охорони земель департаменту земельних ресурсів ВМР Штельмах Л.В., вбачається, що під час обстеження земельної ділянки ВМТГ за адресою: [ADDRESS] , біля приватної земельної ділянки (кадастровий номер 0510100000:02:021:0134), встановлено, що [PERSON] використовує за вказаною адресою комунальну земельну ділянку площею 0, 0019 га (в тому числі площею 0, 0004 га під навісом) шляхом огородження її парканом із належною йому земельною ділянкою площею 0,0312 га (кадастровий номер 0510100000:02:021:0134), що підтверджується графічними та фото матеріалами. (т. 2 а.с. 14-15, 17) У ході розгляду справи судом встановлено, що фактичні межі земельної ділянки відповідачки, накладаються на земельну ділянку позивача, а фактичні межі його земельної ділянки накладаються на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності, що підтверджується висновком експерта № 755 від 15.05.2024 і актом обстеження земельної ділянки № 3 від 23.01.2026. Також судом встановлено, що підтверджується дослідженими в ході розгляду справи наявними у її матеріалах фотозніками, й було визнано учасниками справи в ході розгляду справи, що відповідачка демонтувала будівельну конструкцію будинку (покрівлю будинку (навіс)) та паркан, крім його фундаменту, який адвокат відповідачки вважає не фундаментом паркану, а бетонною спорудою під ним/захисною спорудою. Отже, спірним питанням залишається наявність створення відповідачкою перешкод позивачу у здійсненні ним права користування його земельною ділянкою, на якій розміщені залишки паркану. Зважаючи на доводи адвоката відповідачки про відсутність спору між сторонами по справі, незважаючи на вирішення судом його клопотання про закриття провадження у справі ухвалою від 10.06.2025, суд зауважує, що поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція)). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Твердження адвоката відповідачки про відсутність предмета спору спростовуються процесуальною поведінкою учасників даної справи, а закриття провадження у справі призвело б до перешкоджання у доступі до правосуддя. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)». Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Як зазначив Верховний Суд у правовому висновку в постанові від 27.01.2021 у справі № 175/4348/17, підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). В судовому засіданні за клопотанням адвоката відповідачки в якості свідка було допитано [PERSON] , який повідомив, що він був власником земельної ділянки і розташованого на ній будинку, побудованого ним, які він продав відповідачці. Свідок зазначив, що коли він купив цю земельну ділянку у попереднього власника, то паркан вже був встановлений і був зроблений з залізних стовпчиків, між якими була сітка-рабиця. Потім, на місці старого паркану ним було побудовано новий паркан: залізні стовпчики було обкладено цеглою, між якими замість сітки-рабиці установлено профнастил. Свідок повідомив, що він підсипав свою ділянку (піднімав рівень), у зв`язку із чим сусідня ділянка (ділянка позивача) нижча за ділянку, що наразі належить відповідачці. Також свідок повідомив, що паркан ним встановлювався за його власні кошти за погодженням із сусідом - попереднім власником земельної ділянки, яка належить наразі позивачу. Свідок зазначив, що встановленим ним парканом користувався він. Також свідок зазначив, що приблизно один рік назад він бачив, що встановлений ним паркан, не змінювався теперішнім власником. Згідно із ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому, при оцінці показань свідка судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідком. Судом прийнято до уваги показання свідка, оскільки вони містили інформацію, якою він володіє особисто, а не з чужих слів. Показання свідка не узгоджуються з поясненнями адвоката відповідачки, однак не суперечать матеріалам справи. Твердження адвоката відповідачки про те, ким саме було встановлено паркан, висловлені в ході розгляду справи, є суперечливими. Так, спочатку адвокат відповідачки стверджував про те, що паркан було встановлено спільно попередніми власниками земельних ділянок, які наразі належать сторонам по справі, а згодом, що паркан було встановлено попереднім власником земельної ділянки, що наразі належить позивачу. У ході розгляду справи судом встановлено, що паркан із бетонним фундаментом, стовпами із цегли, між якими встановлено профнастил, було встановлено попереднім власником земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0129, яка наразі належить відповідачці на праві власності, [PERSON] на межі, як вважали попередні власники суміжних земельних ділянок, двох суміжних земельних ділянок з кадастровими номерами 0510100000:02:021:0134 і 0510100000:02:021:0129, що було ним повідомлено особисто під час надання показань в якості свідка. Як повідомив суду [PERSON] , надаючи показання в якості свідка, паркан ним було побудовано за власні кошти для власного користування, але за згодою попереднього власника суміжною земельної ділянки, яка наразі належить позивачу на праві власності. Отже, твердження адвоката відповідачки про те, що паркан було встановлено спільно попередніми власниками земельних ділянок, які наразі належать сторонам по справі, як і попереднім власником земельної ділянки, що наразі належить позивачу, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Доводи адвоката відповідачки про те, що відповідачка не може нести відповідальність за даним позовом, оскільки спірний паркан нею не будувався, не заслуговують на увагу, адже враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядження земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, тобто останній набувач такого об`єкта. Як встановлено судом в ході розгляду справи, внаслідок накладання фактичних меж належної відповідачці земельної ділянки на частину належної позивачу земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134, а саме в розмірі 0, 0012 га (12 кв.м), ця її частина перебуває у фактичному користуванні відповідачки, на якій, після знесення відповідачкою паркану і покрівлі (навісу) після звернення позивача до суду із даним позовом, залишився фундамент цього паркану (бетонна споруда). Твердження адвоката відповідачки про те, що спірна бетонна споруда не є фундаментом спірного паркану, є безпідставними й необґрунтованими. Суд зауважує, що паркан є будівельною спорудою. Фундамент забезпечує зв`язок паркану із землею, на яку той спирається, його стійкість, допомагає рівномірно розподілити навантаження та запобігти просадкам в окремих місцях, а також захищає від вимивання ґрунту. Як вбачається із наявних в матеріалах справи фотознімків, досліджених судом в ході розгляду справи, під спірним парканом було залито стрічковий фундамент, необхідність якого була обумовлена, крім іншого, й тим, що попереднім власником належної відповідачці земельної ділянки було піднято висоту ділянки за рахунок досипання ґрунту, що було особисто ним повідомлено під час надання показань в якості свідка. У відповідності до ст. 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. У відповідності до ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Межові знаки на водних об`єктах не встановлюються. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. У разі якщо межі земельних ділянок у натурі (на місцевості) збігаються з природними чи штучними лінійними спорудами, рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, рослинними смугами, шляхами, стежками, рівчаками, стінами, шляховими спорудами, парканами, огорожею, фасадами будівель, іншими лінійними спорудами, рубежами тощо) та раніше встановленими межами сформованих земельних ділянок, межові знаки можуть не встановлюватися. Місцезнаходження межових знаків у разі їх визначення або встановлення відображається у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок. Згідно із ст. 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Суд не погоджується із доводами адвоката відповідачки про те, що спірний паркан є межовою спорудою, а тому не може бути знесений. Так, паркан може бути межовим знаком, створеним штучно, в розумінні положень ст. 106 ЗК України, однак виключно у разі, якщо він збігається із межею земельної ділянки. В даному випадку, за встановлених судом обставин, спірний паркан (наразі лише його залишки) не є і не може бути межовою спорудою. Як встановлено судом в ході розгляду справи, зовнішні ознаки спірного паркану (наразі залишки його фундаменту) свідчать про те, що межі суміжних земельних ділянок належних сторонам по справі, проходять не по закріплених межових знаках. Належних доказів того, що межі суміжних земельних ділянок були змінені їх власниками у встановленому чинним законодавством порядку, суду не надано. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, якщо сусід створює перешкоди у користуванні земельною ділянкою (зокрема через накладення меж або розміщення елементів огорожі), власник землі має право вимагати усунення таких перешкод на підставі ст. 391 ЦК України. У постанові Верховного Суду у справі № 369/1843/18 від 08.02.2023 зазначено, що інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Отже, суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені ними в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідачки усунути перешкоди в користуванні належною позивачу земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:021:0134, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтажу залишків паркану, в тому числі його фундаменту (бетонної споруди), розташованих на частині цієї земельної ділянки, за власний рахунок. У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині усунення перешкод у здійсненні права користування позивачем вищевказаною земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачки демонтувати частину будівельних конструкцій будинку (покрівлі будинку) слід відмовити, оскільки такі вимоги були задоволені відповідачкою після відкриття провадження у даній справі. Водночас, не зважаючи на це, адвокат позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, хоча судом було роз`яснено можливі процесуальні дії представника, правом на вчинення яких вона не скористалась. Також не підлягають й задоволенню позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права користування позивачем земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачки демонтувати будь-які інші споруди, конструкції, прибудови, предмети і їх частини, оскільки доказів того, що такі були споруджені відповідачкою і створюють відповідачу перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, суду не надано. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в сумі 1 211, 20 гривень, що підтверджується квитанцією від 23.12.2024. (т. 1 а.с. 6) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, оскільки даний позов носить вимоги немайнового характеру, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну, а саме: з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 605, 60 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а решта витрат на сплату судового збору в сумі 605, 60 гривень, підлягає залишенню за позивачем. Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову в сумі 605, 60 гривень, що підтверджується квитанцією від 23.12.2024 (т. 1 а.с. 7), слід залишити за позивачем, враховуючи постановлення судом 02.01.2025 ухвали про відмову в задоволенні такої заяви. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, витрати на проведення експертизи в сумі 16 400, 00 гривень (т. 1 а.с. 110, хоча адвокатом позивача заявлено 16 000, 00 гривень), висновок якої позивачем надано в якості доказу у цій справі, було понесено під час розгляду іншої цивільної справи - № 127/29630/23, а тому ці витрати не підлягають розподілу за результатами розгляду цієї справи. Так, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Однак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи. Заявлені ж позивачем витрати на проведення експертизи були пов`язані із розглядом справи № 127/29630/23, за результатами розгляду якої і підлягали розподілу між сторонами. Суд зауважує, що відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, за вказаних обставин, узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, є такою, що відповідає принципу верховенства права. Крім того, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати, зокрема, на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Склад та розмір витрат, пов`язаних, зокрема, з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Адвокатом відповідачки було повідомлено суд про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі зважаючи на умови договору про надання правничої допомоги, а тому адвокат просив суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог, посилаючись на ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Адвокат позивача заперечувала щодо встановлення відповідачці терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. Вирішуючи вищевказану заяву адвоката відповідачки, приймаючи до уваги заперечення адвоката позивача, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення. У відзиві адвокатом відповідачки на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України було наведено попередню (орієнтовну) суму витрат на професійну правничу допомогу, яку відповідачка планує понести у зв`язку із розглядом даної справи - 20 000, 00 гривень. На виконання положень п. 17 ч. 2 ст. 197 ЦПК України в підготовчому засіданні судом було з`ясовано розмір заявлених сторонами судових витрат. Як встановлено ухвалою суду від 23.10.2025, адвокатом відповідачки, зокрема, було заявлено витрати на професійну правничу допомогу. У відзиві, як і безпосередньо у підготовчому провадженні й під час розгляду справи по суті, тобто до закінчення судових дебатів у справі, адвокат відповідачки повідомив про надання доказів понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, у зв`язку із неможливістю на даний час остаточно визначити суму понесених відповідачкою витрат. При цьому судом прийнято до уваги, що надання адвокатських послуг відповідачці вбачається з матеріалів справи. Суд зауважує, зважаючи на заперечення адвоката позивача, що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів у підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 908/574/20). Отже, заяву про стягнення судових витрат особа має подати до прийняття судового рішення, а докази, що підтверджують конкретний розмір судових витрат, можуть бути подані особою до закінчення судових дебатів або ж протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, однак виключно у разі здійснення стороною заяви до закінчення судових дебатів про неможливість подати відповідні докази у цей строк, як то чітко визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити відповідачці п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про ці судові витрати, проведення якого слід здійснити в режимі відеоконференції, враховуючи ухвалу суду від 03.06.2025. Також судом прийнято до уваги, що до ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Відповідно, враховуючи вищезазначене, суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених інших судових витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про інші судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: partial