Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

До суду надійшов вищевказаний позов, згідно якого позивач просить суд стягнути з відповідача на їх користь суму заборгованості за кредитним договором № 20210045529 від 15.09.2021р. у розмірі 94439.51грн; за кредитним договором № 10210983210 від 16.03.2021р. у розмірі 28877.15 грн. а загалом 123316.66 грн. Також представник позивача просив стягнути 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 10000 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.09.2021р. між ТОВ «Сучасний Факторинг» та [PERSON] було укладено договір позики № 20210045529, згідно з умовами якого сума позики за даним договором становить 30000,00 грн., плата за оформлення договору позики складає 4500,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав та надав кредит шляхом перерахування суми кредиту на зазначений відповідачем рахунок. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконала. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «Сучасний Факторинг» за договором позики у розмірі 94439.51грн грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Крім того 16.03.21р. між ТОВ «Сучасний Факторинг» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 10210983210 згідно з умовами якого сума кредиту за даним договором становить 31778,80 грн. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконала. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «Сучасний Факторинг» за договором позики у розмірі 28877.15 грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 05.02.26 р. справу прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзиву на позовну заяву, а тому суд на підставі ч.8 ст.178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про існування справи, своїм правом на подання відзиву не скористався, суд постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне: 15.09.21 р. між ТОВ «Сучасний Факторинг» та [PERSON] було укладено договір позики № 20210045529. Відповідно до п. 1.1. договору позики позикодавець зобов`язався надати позику позичальнику, а позичальник зобов`язався повернути позику та внести плату за користування позикою в розмірі, порядку та на умовах, визначених договором. Згідно п.1.4 підписанням даного договору позичальник підтверджує своє волевиявлення та бажання отримати позику на картковий або поточний рахунок [NUMBER] відкритий в АТ «Монобанк», та уповноважує позикодавця здійснити таке перерахування на зазначений картковий або поточний рахунок та одночасно підтверджує, що є кінцевим правонабувачем за зазначеним картковим або поточним рахунком. Відповідно до п.2.3. договору позики дата зарахування суми позики на картковий або поточний рахунок зазначений у п. 1.4. договору є фактом отримання позики позичальником та фактом виконання своїх зобов`язань по договору з боку позикодавця. Згідно з розділом 3 договору позики сума позики за даним договором становить 30000,00 грн. (п. 3.1.), плата за оформлення договору позики складає 4500,00 грн. (п.3.2.), строк користування позикою становить 36 календарних місяців, та починається з моменту (дати) зарахування суми позики на картковий рахунок або поточний позичальника (п.3.5.), проценти за користування позикою встановлюються на рівні 0,01% (нуль цілих одна сота відсотки) річних від загальної суми Позики за календарний місяць та нараховуються авансом на початку кожного місяця користування позикою (п.3.6.), реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 68,88% річних від загальної суми позики (п.3.7), комісія за управління (обслуговування) позики встановлюється на рівні 5% відсотків від загальної суми Позики за календарний місяць та нараховується авансом на початку кожного місяця користування позикою (п.3.8.), сукупна вартість позики за даним договором становить 96605.33 грн., щомісячний платіж 2683.62 грн. та оплачується позичальником щомісячно в дату, що відповідає даті зарахування суми позики на картковий або поточний рахунок позичальника (п.3.10.). 16.03.21 р. між ТОВ «Сучасний Факторинг» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 10210983210 . Відповідно до п. 1.1. договору кредитодовець зобов`язався надати кредит Покупцю, а Покупець зобов`язався повернути кредит та внести плату за користування кредитом в розмірі, порядку та на умовах, визначених договором. Розділом 3 вказаного договору сторони дійшли згоди що грошові кошти надаються на умовах строковості терміном на 24 місяць та з оплатою 5% щомісячної комісії за управління кредитом то 0,01% за користування кредитом. Кредит надається на споживі цілі та має назву «Розстрочка». Листом зобов`язання № 10210983210 від 16.03.2021р. ТОВ «Сучасний факторінг» повідомив про те що прийнято рішення про надання споживчого кредиту громадянину [PERSON] на придбання за рахунок кредитних коштів переліку товарів на загальну суму 29980 грн. з зобов`язанням забезпечити надходження на поточний рахунок Продавця ТОВ «ДІЄСА» № [NUMBER] в ВАТ «Державний Ощадний БАНК України» вартості товару без урахування початкового внеску. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно - телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Посилаючись на невиконання [PERSON] умов спірних договорів, щодо повернення коштів, позивачем в свою чергу не надано будь яких доказів отримання відповідачем грошових коштів за договором № 20210045529 від 15.09.2021р., та отримання грошових коштів Продавцем за договором № 10210983210 від 16.03.2021р. тобто позивачем не доведено факт перерахунку кредитних коштів відповідачу та коштів на оплату товару ТОВ «ДІЄСА». Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З наведеної норми законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. Однак, позивач не надав доказів на підтвердження фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) та доказів на перерахування коштів Продавцю за придбаний товар. Суд зауважує, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Також суд зазначає, що лише банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576св23) та ін. Розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документами, що створені самим позивачем а відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Суд враховує, що підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів матеріали справи не містять. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст.13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст.13 ЦПК України). Клопотань від ТОВ «Сучасний Факторінг» про витребування таких доказів, як це передбачено ЦПК України, до суду не подавалось. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18). Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання відповідачем зустрічних доказів саме по собі не свідчить про визнання ним обставин, на які посилається позивач, або наявність підстав для визнання судом цих обставин встановленими. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема виписки з рахунку, є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях. Доказів, які б свідчили про виконання позикодавцем умов будь-якого з договорів по видачі кредитних коштів або доказів перерахунку коштів на картковий рахунок відповідача позивачем не надано у зв`язку з чим суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином суд залишає позов без задоволення за ненаданням належних та припустимих доказів що не позбавляє права на повторне звернення до суду. Судові витрати залишаються за позивачем на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed