Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 94473291000 від 12 травня 2018 року в розмірі 36997,50 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 травня 2018 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 94473291000. 25 червня 2019 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» за договором факторингу №142 відступило ТОВ «ФК «Кредит-капітал» право грошової вимоги за кредитним договором № 94473291000 від 12 травня 2018 року, що укладений із [PERSON] . Внаслідок невиконання зобов`язань у відповідача утворилась заборгованість, що зумовило звернення ТОВ «ФК «Кредит-капітал» до суду із відповідним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2026 року прийнято цю позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Зі змісту позовної заяви вбачається, що представник позивача не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та спрямування судової повістки поштовим повідомленням за останньою відомою адресою відповідача. В судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини. На підставі анкети-заявки на надання споживчого кредиту за підписом відповідача, відповідно до паспорту споживчого кредиту, 12 травня 2018 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір № 94473291000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 27450,96 грн (п.3.1 договору) строком до 12.05.2020 (п.3.6 договору). Процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 0,00001% річних (п. 3.9 договору). Відповідно до п. 3.10 договору за користування кредитними коштами за кредитом понад встановлений договором термін процентна ставка встановлюється в розмірі 7 % річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором та починає нараховуватися на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня несплати або не повної сплати платежу встановленого в кредитному договорі, і нараховуються до моменту погашення такої заборгованості. Положеннями додатку №1 до договору № 94473291000 від 12 травня 2018 року встановлена: комісія за управлінням кредитом в розмірі 2,5 % від суми нарахованого кредиту, починаючи з 14.08.2018 (включається до суми ануїтентного платежу та може бути включена не з першого місяця кредитування); комісія за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу до 500 грн. Відповідно до виписки за кредитним договором вбачається надання відповідачу кредиту за договором № 94473291000 від 12 травня 2018 року в сумі 27470,96 грн. Дата проводки 14 травня 2018 року. 25 червня 2019 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» укладено договір факторингу №142, за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 4.1. договору факторингу право власності на права вимоги вважається таким, що перейшло від клієнта фактору, та право вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав вимог у фактора виникає в день підписання акту приймання-передачі прав вимог, за умови сплати фактором суми фінансування. Матеріали справи містять копію платіжного інструкції від 25 червня 2019 року № 15450 про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» на рахунок Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 715946,00 грн, призначення платежу: оплата суми фінансування за договором факторингу № 142 від 25.06.2019. Також матеріали справи містять акт приймання-передачі прав вимоги до договору факторингу № 142 від 25.06.2019, а також витяг із реєстру боржників, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 94473291000 від 12 травня 2018 року у сумі 36997,50 грн, з яких 26270,96 заборгованість за основним боргом, 10254,47 грн заборгованість за комісіями, 472,07 грн заборгованість за відсотками. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, власноручно підписавши, уклав із банком кредитний договір № 94473291000 від 12 травня 2018 року. Сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення статті 638 ЦК України. Як регламентовано ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.1080 ЦК України). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору факторингу (глава 73 ЦК України). Оскільки Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» дотримані умови зазначеного договору факторингу № 142 від 25.06.2019, що встановлюють порядок та процедуру відступлення права вимоги за договором, тому суд дійшов висновку, що позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 94473291000 від 12 травня 2018 року. Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення кредиту, а тому вимога щодо стягнення простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 26270,96 грн підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 472,08 грн, суд зазначає, що вказані вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. За умовами кредитного договору № 94473291000 від 12 травня 2018 року позичальник отримав кредит у розмірі 27450,96 грн (п.3.1 договору) строком до 12.05.2020 (п.3.6 договору), тобто два роки, з процентною ставкою в розмірі 0,00001% річних (п. 3.9 договору). Відтак, розмір відсотків за цим кредитним договором становить 0,55 грн (27450,96 грн х 2 роки х 0,00001% річних), що у разі округлення узгоджується з даними графіка платежів, наведеного в додатку №1 до кредитного договору № 94473291000 від 12 травня 2018 року, відповідно до яких проценти за користування кредитом становлять 0,00 грн. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками. Щодо вимоги про стягнення комісії за кредитним договором. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини 1статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Між тим, оскільки товариством не було зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які була встановлена у додатку 1 до кредитного договору комісія за управління кредитом, відповідна умова кредиту є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 344/3078/23 (провадження № 61-15548св23) щодо оцінки правомірності встановлення у кредитному договорі умови про щомісячну плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Отже, вказані витрати у сумі 10254,47 грн стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлялась у позовній заяві вимога про відшкодування понесених ним судових витрат, які складаються в тому числі із витрат понесених на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави(ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні цього питання суд враховує, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. Фактично адвокатом складено лише позовна заява, що не є складною за змістом. Судовий розгляд справи здійснений без участі представника позивача, що не потребувало витрат часу адвоката для участі у судових засіданнях. Отже, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, щодо зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивача до 4000,00 грн. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Рішенням суду стягнуто на корить позивача 26271,51 грн (26270,96 грн + 0,55 грн відсотків), що становить 71,00 % від ціни позову, а тому з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1890,30 грн (2662,40 грн х 71,00 %).

Outcome: partial