Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

21 січня 2026 року з Роздільнянського районного суду Одеської області до Захарівського районного суду Одеської області надійшла за підсудністю цивільна справа за позовом ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що 22 січня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 161190793, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі кредитного ліміту 13800 гривень. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» належним чином виконало свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору. Відповідач не надав своєчасно кредитодавцю грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 25 березня 2025 року укладено договір факторингу № МВ-ТП/28, у відповідності до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відступити ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за плату належні йому права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників від 25 березня 2025 року до договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25 березня 2025 року до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 161190793 від 22 січня 2025 року у сумі 49630 гривень 16 копійок. Водночас позивач, діючи в межах своїх прав, самостійно визначає обсяг та склад позовних вимог, що підлягають до стягнення. Виключне право на визначення позовних вимог належить позивачу. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 42730 грн 16 коп, з яких: заборгованість по кредиту - 13800 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 28240 грн 16 коп, заборгованість по комісії за надання кредиту 690 гривень. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 грудня 2025 року цивільну справу за позовом ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Захарівського районного суду Одеської області. Дана ухвала набрала законної сили 30 грудня 2025 року (а.с. 18). Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 22 січня 2026 року відкрито провадження у справі та її розгляд відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторінта вирішено питання про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» доказів(а.с. 109-110). 11 лютого 2026 року від АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшли витребувані докази (а.с. 118-120). У судове засідання представник позивача не з`явилась, про час, дату і місце судового розгляду повідомлялась належним чином (а.с. 128). Водночас надала до суду заяву, у якій вказала, що вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу за її відсутності, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 123). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 130). Водночас звернувся до суду із заявою, у якій він позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить суд розглянути справу за його відсутності (а.с. 131). Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із частиною 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом установлено, що 22 січня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та [PERSON] за допомогою дистанційних каналів зв`язку, зокрема, шляхом обміну даними між кредитодавцем та позичальником, укладено електронний договір кредитної лінії № 161190793, за яким кредитодавець - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати позичальнику кредит на суму 7000 грн на умовах зворотності, строковості, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора NUYT (зв.а.с. 35 - а.с. 47). Також 22 січня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та [PERSON] за допомогою дистанційних каналів зв`язку, шляхом обміну даними між кредитодавцем та позичальником, укладено дві додаткові угоди до договору № 161190793 від 22 січня 2025 року, якими надано позичальнику додаткові кредитні кошти, в результаті чого загальна сума наданого кредиту склала 13800 гривень. Відповідач підписав вказані угоди електронним підписом, створеним за допомогою одноразових ідентифікаторів 6576 та 8608 (зв.а.с. 47- а.с. 48, а.с. 49-50). В заявці на отримання грошових коштів та кредитному договорі відповідач зазначив свої анкетні дані та номер банківської картки [NUMBER] (а.с. 33). ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за кредитним договором № 161190793 від 22 січня 2025 року виконало в повному обсязі надавши позичальнику грошові кошти в розмірі 13800 грн шляхом перерахування їх на банківську картку позичальниці № [NUMBER] . Вказане підтверджується інформацією витребуваною судом за клопотанням представника позивача від АТ КБ «ПриватБанк». Так, з даної інформації убачається, що в банку на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) була випущена банківська картка № [NUMBER] ( [NUMBER] ) та надано виписку по рахунку, якою підтверджений факт зарахування 22 січня 2025 року грошових коштів у сумі 7000 грн, 2850 грн та 3950 грн (а.с. 118-119). Зазначені докази є належними та достатніми для висновку про виконання первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свого обов`язку за кредитним договором. Жодних доказів на спростування факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем суду не надано. 25 березня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № МВ-ТП/28 (а.с. 25 27). Згідно з пунктом 2.1 договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги за переліком в реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 2.2 договору факторингу фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Згідно пункту 4.1 договору факторингу наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними реєстру прав вимоги. Майбутнє право вимоги вважається переданим з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Відповідно до пункту 1.3 договору факторингу, правом вимоги є весь обсяг прав грошових вимог клієнта за кредитним договором (наявних та майбутніх), зокрема прав грошових вимог до боржника по сплаті сум боргу за кредитним договором, строк платежу за якими настав, а також грошових вимог, які виникнуть в майбутньому. Згідно пункту 8.1 договору факторингу, договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до кінця календарного року (до 31 грудня включно), в якому його було укладено, але у будь-якому разі до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за ним. Відповідно до реєстру прав вимоги від 25 березня 2025 року до договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25 березня 2025 року, від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за договором кредитної лінії № 161190793 від 22 січня 2025 року на загальну суму 49630 грн 16 коп (а.с. 28). На підтвердження повної оплати за договором факторингу позивачем надано суду платіжну інструкцію № 1405 від 27 березня 2025 року (а.с. 29). Отже, відповідно до п. 4.1 договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25 березня 2025 року, право вимоги до боржника за договором кредитної лінії № 161190793 від 22 січня 2025 року в повному обсязі перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» 25 березня 2025 року, тобто, в день підписання реєстру прав вимоги. Копія вказаного вище договору факторингу містить електронні підписи уповноважених представників сторін та скріплені печатками, на підтвердження укладання такого договору. Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено належний перехід права вимоги до [PERSON] за договором кредитної лінії № 161190793 від 22 січня 2025 року від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «ТАЛІОН ТЛЮС». В матеріалах справи також, міститься повідомлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про відступлення права вимоги (зв.а.с. 66). Вказаним повідомленням кредитор повідомив відповідача [PERSON] , що право вимоги за договором кредитної лінії № 161190793 від 22 січня 2025 року перейшло та належить на підставі договору факторингу ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача направлено письмову вимогу про усунення порушень з проханням погасити заборгованість за кредитним договором (зв.а.с. 67). Водночас вказана вимога відповідачем проігнорована, жодних дій для погашення заборгованості ним не вчинено. Оскільки, відповідач свої зобов`язання за умовами кредитного договору не виконав, суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем умови договору не виконуються, кредит та відсотки за користування не повертаються. Згідно статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Сплата прострочених відсотків обумовлена договором і підлягає стягненню, оскільки відповідач своєчасно не погасив суму кредиту. Згідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк суму кредиту, порушив вимоги статті 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, [PERSON] має перед ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» заборгованість за договором кредитної лінії № 161190793 від 22 січня 2025 року в сумі 49630 гривень 16 копійок. Розрахунок загальної суми заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 161190793 від 22 січня 2025 року надані суду і відповідають вимогам закону (а.с. 30- 32). Водночас оскільки виключне право на визначення позовних вимог належить позивачу тому він просить суд стягнути з відповідачки частину заборгованості за кредитним договором, а саме 42730 грн 16 коп, з яких: заборгованість по кредиту - 13800 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 28240 грн 16 коп, заборгованість по комісії за надання кредиту 690 гривень. З огляду на викладене позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачем сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 2422 грн 40 коп (із застосування понижуючого коефіцієнта 0,8, оскільки позов поданий в електронній формі), що підтверджується платіжною інструкцією № 2634 від 18 листопада 2025 року (зв.а.с. 24). Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні за змістом положення містить частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, а також приймаючи до уваги, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп, тому позивачу підлягає поверненню з державного бюджету сума судового збору в розмірі 1211 гривень 20 копійок. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 50 відсотків сплачених судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн, суд дійшов такого висновку. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № ЧН № 000666 від 22 березня 2019 року, виданого на ім`я Колінько А.В. (а.с. 68), копію ордеру серії СВ № 1116266 від 02 грудня 2024 року (зв.а.с. 68),копію договору про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024, який укладений між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій» (а.с. 70-74), копію додаткової угоди № 2218 від 06 листопада 2025 року, яка укладена між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій» (зв.а.с. 74 - а.с.75),копію акту приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року, згідно якого підготовка до розгляду справи 4 години 1000 грн, підготовка та направлення повідомлення про оплату заборгованості (досудова вимога) 2 години 500 грн, підготовка позовної заяви 10 годин 3500 грн, всього 5000 грн (зв.а.с. 75), копію платіжної інструкції № 237 від 06 листопада 2025 року про перерахування ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» грошових коштів у розмірі 5000 грн за надання правової допомоги (а.с.76). Відповідно до пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з частинами 4-6 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отож суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) міститься висновок, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Аналогічний висновок (обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами) наведений: у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас щодо співмірності витрат на правничу допомогу суд зазначає таке. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21) міститься висновок, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, фактично виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд вважає обґрунтованим та доведеним доказами заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі 5000 гривень, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved