Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Позов обґрунтовано тим, що з 13.06.2017 року позивачка працює на підприємстві відповідача прибиральником виробничих приміщень, з 11.11.2024 року продовжено дію трудового договору у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2018-2021 роки перебувала у щорічних відпустках, та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Позивачка вважає, що їй не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, та сума недоплаченої допомоги на оздоровлення за період наданої відпустки становить: 21.05.2018-18.06.2018 р. в розмірі 1520,50 грн., 27.08.2019-23.09.2019 р. в розмірі 1664,25 грн., 25.08.2020-22.09.2020 р. в розмірі 1976,75 грн., 30.07.2021-29.08.2021 р. в розмірі 1460,00 грн.. Вважає, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені п. 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 рок, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25.03.2014 р. Зауважує, що дія Колективного договору продовжена у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 році і до укладання колективного договору АТ «Укрзалізниця». Пунктом 3.1.15 Колективного договору встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Надалі, Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Батуринське» РФ «Придніпровської залізниці» та первинною профспілковою організацією ВСП «Експлуатаційне вагонне депо «Батуринська» №ВЧДЕ-2/635 від 14.04.2017 року постановлено, застосувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Експлуатаційне вагонне депо «Батуринська» замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Позивачка вважає, що дія п. 3.1.15 діючого Колективного Договору погіршує становище працівників підприємства та прийнята не в порядку чинного законодавства. Тому, просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 6621, 50 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, 2500,00 витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 11.02.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу надано строк для надання відзиву. 06.03.2026 року до суду надійшов відзив. Відзив мотивовано тим, що колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом на 2014 2015 роки, укладеного між адміністрацією відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та первинною профспілковою організацією вагонного депо Батуринська, схваленого на конференції трудового колективу 25.03.2014 (надалі по тексту Колективний договір). Сторони колективного договору адміністрація структурного підрозділу та первинна профспілкова організація, як представник трудового колективу, 14.04.2017 погодились застосувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». На підставі ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, сума заробітної плати, що належить до виплати. Позивач був належним чином обізнаний про суми нарахованої йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018-2021 роки, отримавши відповідні розрахункові листи за відповідний місяць надання вказаної допомоги, тому був обізнаним саме в такий момент, що він недотримує суми матеріальної допомоги на оздоровлення за такий період. Отже, враховуючи викладене суд повинен застосувати до позовних вимог строки позовної давності на підставі ст. 233 КЗпП України, оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з пропуском строку, лише у січні 2026 року. Оскільки, виплата матеріальної допомоги як юридичний факт є триваючою обставиною, що породжує для такої особи юридичні наслідки. Водночас виплата роботодавцем матеріальної допомоги, як факт виконання Колективного договору, не припинилася, у зв`язку із чим з цієї дати до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022 року. Позивач майже шість років отримувала матеріальну допомогу від відповідача у розумінні Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2026 року №1774. Тому твердження про надання ст. 233 КЗпП України зворотної (ретроактивної) дії є безпідставними (статті 58 Конституції України). Виплата матеріальної допомоги позивачу відбулося з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2026 року №1774, а не з дня звернення з позовом до суду. В даному випадку дії сторін Колективного договору були направлені на виконання Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774 (даліЗакон 1774), внесені зміни у Колективний договір позивачем не оскаржувались та є чинними на теперішній час. Відповідач послідовно відстоює позицію, що відповідно до пункту 5 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Тобто, починаючи з 01 січня 2017 року на виконання вимог Закону № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року сторони Колективного договору було зобов`язано при обчисленні матеріальної допомоги на оздоровлення застосовувати в якості розрахункової величини встановлений законом прожитковий мінімум для працездатних осіб. На виконання норм Закону № 1774-VІІІ від 06.12.2016, постанови від 31.03.2017 №Ц/6-25/713-17 за підписами голови правління ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В. Бубняка, спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. за №П-4-5г від 31.03.2017 сторони Колективного договору, а саме адміністрація структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та первинна профспілкова організація погодились застосувати до діючого Колективного договору структурного підрозділу прийняту 14.04.2017 спільну постанову №ВЧДЕ 2/635 ПК/13 в якій зазначено, що з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати застосовувати розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Відтак, стягнення з АТ «Укрзалізниця», як сторони колективного договору, сум матеріальної допомоги всупереч імперативним вимогам пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12. 2016 в повній мірі протирічить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, з набранням чинності Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року обчислення місячної тарифної ставки позивача з застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону. Також відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. Дана справа не може бути визнана справою значної складності, що потребує значного часу на виконанням адвокатом робіт по її підготовці, оскільки представником Позивача адвокатом Борисенко А.В. до районних судів міста Кривого Рогу та Дніпропетровської області протягом 2021-2025 років було подано більш ніж 500 позовних заяв з аналогічних підстав про стягнення матеріальної допомоги з АТ «Укрзалізниця». Обставини усіх цих справ є однаковими, позовні вимоги обґрунтовані одними і тими ж доказами, У позовній заяві зазначені одні й ті ж самі аргументи. Відмінність цих справ полягає лише у ціні позову. У зв`язку з цим і час, витрачений адвокатом на вивчення документів та підготовку позовної заяви не може бути значним, оскільки цей шаблон позову використовується адвокатом Борисенко А.В. по всім справам цієї категорії тільки з незначними правками. Таким чином, відповідач вважає за можливе просити суд зменшити до 1 грн. у стягненні заявлених витрат на правничу допомогу, оскільки позивач має право на компенсацію понесених судових або інших витрат, лише тоді якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтований, що поданого про відшкодування витрат на правничу допомогу та доданих до нього документів не вбачається. Тому, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі; у разі якщо суд дійде підстав для задоволення позивачу витрат на правничу допомогу, виходячи з принципів співмірності, реальності та розумності, зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу до 1 грн. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вирішуючи надану справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Щодо застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року №5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці. Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України. Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з цим, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відтак, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2018 року по 2021 року включно вінвона мала право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21. За вказаних обставин посилання представника відповідача щодо пропущення позивачкою строку позовної давності звернення до суду не знайшли свого підтвердження. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 13.06.2017 року працює на підприємстві відповідача (а.с. 14-15). У періоди з 21.05.2018 року по 18.06.2018 року, з 27.08.2019 року по 23.09.2019 року, з 25.08.2020 року по 22.09.2020 року та з 30.07.2021 року по 29.08.2021 року позивачці надавалась щорічна відпустка. З наданих до суду розрахункових листів позивачці була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2018 рік 2202,50 грн., 2019 рік 2508,75 грн., 2020 рік 2746,25 грн., 2021 рік 4540,00 грн. (а.с. 16, 17, 18, 19). Згідно з ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст. 7 ЗУ «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно з ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Пунктом 3.1.15. колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схвалене на конференції трудового колективу відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25.03.2014 року, встановлено, що при кожному наданні щорічної відпустки загальної тривалості або не меншу її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 22). Пунктом 1.4. вказаного вище колективного договору визначено, що зміни, доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші на конференції трудового колективу (а.с. 21). При цьому, Спільними постановами керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 20.01.2017 року, 31.01.2018 року, 23.01.2019 року, 23.01.2020 року та 16.01.2021 року продовжено дію чинного колективного договору між адміністрацією СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і профспілковим комітетом ВСП «Експлуатаційного вагонного депо Батуринська» на 2017, 2018, 2019, 2021 роки (а.с. 23, 25, 26, 27, 28). Разом з цим, 14.04.2017 року спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ-2/635 вирішено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с. 24). Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної постанови керівництва структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ-2/635 від 14.04.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Законом України «Про державний бюджет Українина 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року на рівні 1600,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року на рівні 1860,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2325,00 грн.. Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року на рівні 1921,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн.. Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року на рівні 2102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн.. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року на рівні 2270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн.. Враховуючи вказані вище обставини, прийняття 14.04.2017 року спільної постанови, якою застосовано з 01.04.2017 року у колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», призвело до погіршення становища працівників порівняно із законодавством. Судом встановлено, що різниця між вказаними величинами має місце в період з 2017 по 2021 роки, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна постанова від 14.04.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.15 Колективного договору. При цьому, суд враховує положення ст. 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Що стосується посилання представника відповідача що дії сторін колективного договору були направлені на виконання ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, суд не погоджується з вказаною, оскільки відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200,00 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600,00 грн. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд приходить до висновку, що Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотної сили. Дійсно пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, погіршив становище позивача щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначенні розміру цієї допомоги. Суд також вважає, що прийняття вказаного Закону № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.15 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором. Вказане спростовує твердження представника відповідача щодо зобов`язання застосовувати при обчисленні матеріальної допомоги на оздоровлення в якості розрахункової величини встановлений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року прожитковий мінімум для прожиткових осіб. Таким чином, під час розрахунку та виплати [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню вимоги п. 3.1.15 Колективного договору, згідно з якими матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу, на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. При цьому, під час розгляду справи судом встановлено, що позивачці замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами застосовували величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого законом, а отже роботодавцем вчинено дії, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо. За таких обставин, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої на 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік відповідно, тому суд приходить висновку, що сума недоплаченої заробітної плати за вказані роки становить 6621,50 грн. (2018 рік 1520,50 грн., 2019 рік 1664,25 грн., 2020 рік 1976,75 грн., 2021 рік 1460,00 грн.). Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та документально підтверджених належними доказами понесених витрат, а також, враховуючи співмірність заявленою суми витрат на правову допомогу з категорією справи та обсягом виконаних робіт, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. При цьому, суд не вбачає підставі для зменшення витрат на правову допомогу за вказаних вище обставин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням того, що при зверненні до суду позивачка була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1331,20 грн.

Outcome: approved