Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

17.02.2026 [PERSON] звернулася до Машівського районного суду Полтавської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1999 року. В даному шлюбі мають спільну повнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у позивачки з відповідачем відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Спір про майно відсутній. Також позивачка зазначає, що подружні відносини фактично припинені, подальше спільне збереження шлюбу суперечить її інтересам, просить суд не надавати строк на примирення, у зв`язку з чим наполягає на розірванні шлюбу, після розірвання шлюбу просить залишити прізвище « [PERSON] » (а.с.2-3). Ухвалою суду від 26.02.2026 відкрито провадження у цивільній справі за цим позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 16). У судове засідання 01.04.2026 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку смс-повідомлення позивачу (а.с.20), відповідач також повідомлений про розгляд справи належним чином. 03.03.2026 позивач [PERSON] звернулась на адресу суду з заявою про розгляд справи у її відсутність на позовних вимогах наполягала (а.с.21) 11.03.2026 відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.22). Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ураховуючи викладене, відповідно з вимогами ст.223 ЦПК України, суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін та, дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 24 жовтня 1999 року у Кошманівській сільській раді Машівського району Полтавської області, актовий запис № 21, що підтверджується оригіналом та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.10.1999 (а.с.4-6). Як вбачається зі змісту позовної заяви, від шлюбу подружжя має одну повнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] (а.с.2). Зі змісту позову вбачається, що позивач наполягає на розірвані шлюбу, оскільки сімейних стосунків між сторонами не існує, спільного господарства не ведуть. Позивач не бачить можливості примирення. Даних, які б свідчили про те, що відповідач оспорює обставини, зазначені позивачем в заяві, судом не встановлено. Суд бере до уваги визнання позову відповідачем (а.с.22) Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України). Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд уважає, що оскільки позивачка з відповідачем мають різні погляди на життя, втратили почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, не проживають разом, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнав позов, тому шлюб, укладений між сторонами, потрібно розірвати. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу залишити « [PERSON] ». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач визнав позов повністю, тому суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1331,20 грн, згідно квитанції № 1.535936331.1 від 17.02.2026, що міститься у матеріалах справи. Судовий збір зараховано до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.1, 13). Враховуючи наведене, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме 665,60 грн. Решту суми сплаченого судового збору (50%) в сумі 665,60 грн, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», слід повернути позивачці з державного бюджету.

Outcome: approved