Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Представник АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] в якому просять стягнути з останнього Стягнути з Відповідача - [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" заборгованість за договором № б/н (референс угоди SAMDNWFC00040586477) від 07.02.2018 р., що утворилася станом на 15.01.2026 р., в розмірі 40833,78 грн та стягнути з Відповідача судові витрати у розмірі 2662.40 гривень. Обґрунтовують позов тим, що 07.02.2018 р. між ПриватБанком та [PERSON] укладений договір № б/н (референс угоди SAMDNWFC00040586477) від 07.02.2018 р.), що складається з особисто підписаного Відповідачем: Паспорту споживчого кредиту та Анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідач саме 07.02.2018 р. об 11:23 год. був у відділенні ПриватБанка та уклав з ПриватБанком вищевказаний договір і отримав кредитну картку «Універсальна» № [NUMBER] . Так, Відповідач підписав та погодив (пунктами 1.1 - 1.5 цієї Заяви) наступні істотні умови кредитування для „Кредитних карток": 1. Тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 50 000 грн. (п.1.2. Договору); 2. Тип кредитної карти: Картка «Універсальна»; 3. Строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією; 4. Процентна ставка, відсотків річних: 42,0 % - для карт Універсальна Gold; 5. Кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п. 1.4. Договору); 6. Розмір мінімального обов`язкового платежу: 5 % від заборгованості, але не менше ніж 100 грн., щомісячно; у разі прострочення з 31-го дня - 10 % від заборгованості; - у разі прострочення з 181-го дня - 100 % від заборгованості та інші умови. послуг Вищевказана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських в ПриватБанку від 07.02.2018 р. підписана Відповідачем 07.02.2018 р. власноручно на планшеті у відділенні банка. На підставі укладеного договору № б/н (референс угоди SAMDNWFC00040586477) від 07.02.2018 р. [PERSON] отримав платіжні інструменти - кредитні картки, а саме: № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . Відповідач користувався кредитним лімітом (максимальний розмір наданого ліміту - 41 000 грн.) відповідно до виписки по рахунку/договору і вчиняв операції, а отже, згідно до Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, що затверджено Постановою НБУ № 164 від 29.07.2022 р., Відповідач є власником рахунку та держателем платіжного інструменту для здійснення операцій за рахунком. Відповідач припинив здійснювати погашення заборгованості, посилаючись на „спірну" платіжну операцію з переказу кредитних коштів в сумі 36 173,70 грн. (з урахуванням комісії банка 1 053,60 грн.), яка була виконана 24.02.2024 р. о 13:47 год. вищевказаному договору та кредитній картці № [NUMBER]. Так, згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.08.2024 р. „встановлено, що 27.02.2024 року до чергової частини ВП №3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява [PERSON] , про те, що 24 лютого 2024 року на його мобільний телефон надійшло повідомлення про грошову допомогу з посиланням (номер, з якого надійшло повідомлення, та вищевказане посилання не збереглися), за яким перейшов [PERSON] , після чого з його рахунку [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», була проведена операція з переказу грошових коштів в розмірі 35120 грн., чим спричинено йому майнову шкоду на вищезазначену суму. Службою Безпеки Банка встановлено, що компрометація входу під аккаунтом Приват24 клієнта [PERSON] та подальше викрадення коштів, сталося з вини самого клієнта. Клієнт самостійно, з власної волі, перейшов за посиланням на фішинговий сайт Приват24, де під час верифікації вніс власну персональну інформацію, зокрема фінансовий номер телефону [NUMBER] , пароль доступу в Приват24, а також через дзвінок банку чи введенням пароля, який надійшов йому на фінансовий номер мобільного телефону підтвердив вхід у Приват24 під власним аккаунтом. Тобто повідомив стороннім особам інформацію, за допомогою якої вони змогли зайти в його Приват24, де їм стала доступна інформація по карткам клієнта, що дало можливість зловмисникам провести вищезазначену операцію з його карткою. На підставі вищевикладеного, клієнт несе відповідальність за переказ коштів від 24.02.2024 року. Порушень з боку Банка не виявлено, бо наявна провина клієнта. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на часткове погашення заборгованості Відповідач станом на 15.01.2026 р. має заборгованість перед АТ КБ „ПРИВАТБАНК" за договором № б/н (референс угоди SAMDNWFC00040586477) від 07.02.2018 р. у розмірі 40833,78 грн. (сорок тисяч вісімсот тридцять три гривні 78 коп.), яка складається з: 31918,15 грн. - заборгованість за тілом кредита (за наданим кредитом), 8915,63 грн. - заборгованість за відсотками. Ухвалою суду від 30.01.2026 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач правом відзиву не скористався, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відносно нього були вчинені шахрайські дії щодо викрадення грошових коштів з картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що він повідомив установу банку та звернувся до правоохоронних органів. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Частиною четвертою статті 42 Конституції України проголошено: держава захищає права споживачів. Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Пунктом 47 Постанови НБУ № 58 від 03.05.2023 визначено: дистанційна платіжна операція вважається такою, що має низький рівень ризику, якщо надавачем платіжних послуг дотримано такі вимоги: 1) рівень шахрайства для платіжної операції, розрахований відповідно до глави 13 розділу III цього Положення, еквівалентний або нижче референтного коефіцієнта рівня шахрайства, визначеного в додатку до цього Положення для обраного виду платіжних операцій; 2) сума операції не перевищує відповідного порогового значення, визначеного в додатку до цього Положення; 3) надавач платіжних послуг за результатами моніторингу операцій у режимі реального часу не виявив жодної з таких ознак: нетипових (аномальних) витрат або нетипової (аномальної) поведінкової моделі платника; використання платником платіжних пристроїв/програмного забезпечення, які раніше платник не використовував; виконання коду зловмисного програмного забезпечення під час застосування процедури автентифікації; застосування відомих сценаріїв вчинення несанкціонованих або шахрайських дій під час надання платіжних послуг; місцезнаходження платника, яке зафіксовано вперше; місцезнаходження отримувача в зоні підвищеного ризику (місцезнаходження, де раніше траплялися шахрайські операції). Згідно із пунктом 66 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023 відповідальність за здійснення безпечного пов`язування особи користувача платіжної послуги з вразливими платіжними даними покладається на надавача платіжних послуг. Межі такої відповідальності включають приміщення надавача платіжних послуг, інтернет-середовище, що надається надавачем платіжних послуг, або інші захищені вебсайти, що використовуються надавачем платіжних послуг та його автоматизованими сервісами, а також ризики, пов`язані з багатоцільовими пристроями та програмним забезпеченням для цілей автентифікації, які використовуються під час процесу автентифікації. Отже, нетипова (аномальна) поведінкова модель платника і використання платником платіжних пристроїв/програмного забезпечення, які раніше платник не використовував, є передбаченими нормативним актом факторами ризику для платіжної операції. Враховуючи споживчий характер правовідносин між банком і користувачем платіжних послуг, суд повинен виходити з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Подібні правові висновки щодо розподілу тягаря доказування у категорії справ щодо оспорювання правомірності здійснення платіжних операцій викладені у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22. Судом встановлено, що 07.02.2018 р. між ПриватБанком та [PERSON] укладений договір № б/н (референс угоди SAMDNWFC00040586477) від 07.02.2018 р.), що складається з особисто підписаного Відповідачем: Паспорту споживчого кредиту та Анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 10-26;40- 41). На підставі вказаного договору від 07.02.2018 року [PERSON] було видано наступні картки № [NUMBER] строком дії до 01/22 року, № [NUMBER] строком дії до 07/23 року, № [NUMBER] строком дії до 08/24 року (а.с.33). Старт карткового рахунку за кредитною картою № [NUMBER] відбулося 07.02.2018 року встановлення кредитного ліміту 7000 гривень, останній раз збільшення кредитного ліміту відбулося 24.07.2023 року 41 000 гривень (а.с. 32). Так, 24.02.2024 року о 13.47 годині з рахунку [NUMBER] , який належить [PERSON] відбувся переказ на картку [NUMBER] в терміналі самообслуговування за адресою м. Очаків вул. Першотравнева, буд.9, гастроном «Овочева Лавка» в сумі 32 120.10 гривень (а.с. 37). 27.02.2024 року [PERSON] звернувся до ВП № 3 КРУП ГУНП В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ із заявою в якій зазначено, що 24.02.2024 йому з номеру телефону, який не зберігся, надійшло повідомлення про грошову допомогу з посиланням, що не зберіглося, за яким він перейшов, після чого з його рахунку [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» була проведена операція з переказу грошових коштів в розмірі 35 120.10 гривень, чим спричинено останньому майнову шкоду. Відомості внесені до ЄРДР за № 12024041730000300 28.02.2024 року за попередньою правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 56 зворотній). Як зазначено в позовні заяві, під час перевірки Службою Безпеки Банка встановлено, що компрометація входу під акаунтом Приват24 клієнта [PERSON] та подальше викрадення коштів, сталося з вини самого клієнта. Клієнт самостійно, з власної волі, перейшов за посиланням на фішинговий сайт Приват24, де під час верифікації вніс власну персональну інформацію, зокрема фінансовий номер телефону [NUMBER] , пароль доступу в Приват24, а також через дзвінок банку чи введенням пароля, який надійшов йому на фінансовий номер мобільного телефону підтвердив вхід у Приват24 під власним аккаунтом. Тобто повідомив стороннім особам інформацію, за допомогою якої вони змогли зайти в його Приват24, де їм стала доступна інформація по карткам клієнта, що дало можливість зловмисникам провести вищезазначену операцію з його карткою. На підставі вищевикладеного, клієнт несе відповідальність за переказ коштів від 24.02.2024 року. Порушень з боку Банка не виявлено, бо наявна провина клієнта." Транзакція з переказу коштів вчинена 24.02.2024 р. о 13:47 год., що підтверджується банківською випискою за карткою/рахунком [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC00040586477 від 07.02.2018 р. за період 24.02.2024 р., а повідомлення клієнта/ [PERSON] про шахрайство до Банку надійшло 26.02.2024 року о 16:15 год., коли відповідач у відділенні банку дізнався про це (а.с. 65). Заволодіння коштами відбулося через фішинговий сайт. Отже, спосіб, який був використаний шахраями для отримання конфіденційної інформації від відповідача та здійснення платіжної кредитної операції - це фішинг, що означає особливий вид інтернет-шахрайства, коли зловмисники обманним шляхом отримують від самих клієнтів Банка конфіденційну інформацію, таку як паролі, банківські дані чи особисті відомості через їхню необачність. Шахраї роблять це, видаючи себе за надійні організації (наприклад, банки або відомі компанії) та надсилаючи підроблені електронні листи, SMS-повідомлення або створюючи фальшиві веб-сайти, які виглядають як справжні. Згідно з пунктом 1.27 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу (пункт 1.4 частини першої статті 1 цього Закону). Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі (абзац третій пункту 1.24 частини першої статті 1 цього Закону). Користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень (пункт 14.12статті 14 цього Закону). Відповідно до частин сьомої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014року № 705(чинним на час виникнення оспорюваних операцій), Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Тож, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності безспірних доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що [PERSON] втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом АТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді. Суд враховує, що встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту його звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Так, за заявою [PERSON] 27 лютого 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом шахрайства, вчиненого в умовах воєнного чи надзвичайного стану, що завдало значної шкоди потерпілому й розпочато кримінальне провадження за № 12024041730000300. Факт звернення [PERSON] до банку про виявлення спірної транзакції, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій свідчить про те, що у відповідача дійсно була відсутня воля на вчинення такого перерахування. Списання грошових коштів з карткового рахунку відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальності за такі операції, оскільки, виявивши безпідставне списання грошових коштів, відповідач невідкладно (відразу після встановлення) повідомив про цей факт банк та звернувся до правоохоронних органів. В ході проведення слідчих (розшукових) дій, старшим слідчим СВ ВП № 3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області було здійснено тимчасовий доступ до речей і документів, а саме до інформації про рух грошових коштів по картці, відкритої в АТ КБ « [INFO] », номер якої [NUMBER] , що належить потерпілому [PERSON] , в результаті чого було встановлено, що 24 лютого 2024 року о 13:47:23 год. невстановлена особа, перебуваючи в магазині «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] , за допомогою терміналу самообслуговування [INFO] № TS206491, свідоцтво № [NUMBER] , здійснила переказ грошових коштів у розмірі 35 120 грн, що належали [PERSON] https://reyestr.court.gov.ua/Review/125359700. Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23 січня 2018року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61- 30583св18), від 17 червня 2021року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21), від 29 серпня 2022року у справі № 532/1349/19 (провадження № 61-6887св21) від 31 липня 2024року у справі № 953/5904/22 (провадження № 61-8452св23). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог». Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22. За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Наявними у справі доказами, не підтверджено того, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 24.02.2024 року та перерахування із карткового рахунку грошових коштів у розмірі 35 120.10 гривень на платіжну картку [NUMBER] . Враховуючи викладене, у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, з урахуванням відмови у позові, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2662.40 грн необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed