Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-12 00:00:00

21 квітня 2025 року ТОВ «Коллект Центр» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами: №77551353 від 03.09.2021 в сумі 44 156,67 грн, №4732878 від 20.09.2021 в сумі 73 750,00 грн, що разом становить 117 906,67 грн. та судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн і понесених витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. Ухвалою від 02.05.2025 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі. Позивач та його представник копію ухвали про відкриття провадження отримали 02.05.2025 року, яка була доставлена до їх електронних кабінетів. Відповідач [PERSON] цивільний позов з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі отримала 10.05.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Ухвалою суду від 02.07.2025 року, зважаючи на клопотання представника позивача про розгляд справи з повідомленням сторін, враховуючи складність справи та розмір заборгованості, суд постановив вийти з спрощеного позовного провадження та відкрити провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 18 червня 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Хоруженка С. Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» не визнав з тих підстав, що позивачем не надано доказів проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Не надано доказів, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить відповідачу, та на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Відсутні належні докази на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, яка з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Також, заперечив щодо відшкодування відповідачем витрат на правничу допомогу по цій справі в сумі 25 000 грн, вказуючи, що позивачем не надано доказів понесення таких витрат та заявлені витрати не співмірні зі складністю справи. З цих підстав просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. 25 червня 2025 року від представника позивача ТОВ «Коллект Центр» Ткаченко М.М. надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги позивача з підстав, зазначених у позові, зазначила, що проценти за користування кредитними коштами за вказаними кредитними договорами нараховані в межах строку їх дії та в розмірі, зазначеному в договорах. Витрати на правничу допомогу є обґрунтованими, а відповідач не наводить обгрунтування неспівмірності витрат із складністю справи. Зауважує, що розподіл витрат на правничу допомогу не залежить від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено та посилаючись на додаткові постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, вказує, що «Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатись в ці правовідносини», також надала клопотання про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Ухвалою суду від 06.01.2026 за клопотанням позивача витребувано докази у АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Згідно ухвали суду від 12.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача ТОВ «Коллект Центр» Синиченко Д.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила стягти з відповідача заборгованість за двома кредитними договорами та судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат Хоруженко С. Г. в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що сума нарахованих відсотків є явно завищеною, необгрунтованою, тому не підлягає стягненню. Розмір витрат на правову допомогу теж не відповідає принципу розумності та пропорційності, витрачений час є явно завищеним, а в даній категорії справ є сформована практика, тому у стягненні цих витрат теж просив відмовити. Судом встановлено, що 20.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] на підставі Анкети заяви на кредит №4732878 було укладено договір про споживчий кредит №4732878 на суму 10 000 грн, строком на 30 днів з 20.09.2021 до 20.10.2021 включно. Орієнтовна загальна вартість кредиту -14750 грн, реальна річна процентна ставка 11,215.00%, комісія за надання кредиту 1000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово (п.1.2-1.5.1 договору). Відповідно до п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом: 3750.0 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Також, сторонами погоджено графік платежів, який є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 18-22). Вказані умови відображені і в паспорті споживчого кредиту №4732878. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора S86835, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача та підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с.37). Згідно п.1.1 договору, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки визначені договором. Відповідно до п.2.1 договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Відповідно до пункту 2, сторонами узгоджені умови, щодо сплати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту тощо. Договір передбачає, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день, шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору (п.2.3.1.2 договору). Відповідач [PERSON] , відповідно до ст. 15 Закону «Про споживче кредитування», у випадку, якщо вважала умови кредитування для себе неприйнятними мала змогу і після підписання кредитного договору відмовитись від нього протягом 14 днів з моменту укладення договору, та протягом ще 7 днів повернути кредит та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Такі ж умови містяться й в самому договорі (п.3.4.5.). Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування». Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено. Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит процентів, комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що сторони погодили строк кредитування, його пролонгацію, розмір відсотків та порядок їх сплати. Також договір містить інформацію про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту. На підтвердження виконання ТОВ «Мілоан» зобов`язань щодо перерахування коштів за кредитним договором, позивачем суду надано довідку ФК «Елаєнс» від 12.12.2024, з якої вбачається, що на підставі договору №40484607_26/10/18-1 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, укладеного ФК «Елаєнс» та ТОВ «Мілоан» платежі успішно проведені в системі. Деталі операції: дата платежу 20.09.2021, призначення платежу: кошти згідно договору 4732878, сума платежу 10 000 грн, номер картки: [NUMBER] (а.с. 37 зворотній бік). Окрім того, 09.02.2026 на виконання ухвали суду від 06.01.2026 АТ КБ «ПриватБанк» надав інформацію, згідно якої на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) АТ КБ «ПриватБанк» було емітовано карту № [NUMBER] . Згідно виписки по цій картці 20.09.2021 на неї надійшли кошти в сумі 10 000 грн. Отже ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконала умов кредитного договору. З відомостей про щоденні нарахування за кредитним договором № 4732878 виконаним ТОВ «Мілоан» вбачається, що проценти нараховувались за вказаним кредитним договором відповідно до його мов та у межах строку дії договору з 20.09.2021 по 19.12.2021 включно, враховуючи п.2 договору щодо пролонгації строку користування кредитом на 60 днів. З вказаних відомостей вбачається, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 19.12.2021 становить 44 750 грн., з яких: 10 000 грн. тіло кредиту; 34 750,00 грн. нараховані відсотки (а.с.38-39). 28 грудня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт - Капітал» уклали договір факторингу №28-12/2021-72 (а.с.55). Згідно вищевказаного договору та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Вердикт - Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до [PERSON] за кредитним договором №4732878 від 20.09.2021, що підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 28.12.2021 за договором факторингу №28-12/2021-72 (додаток №4 до вказаного договору факторингу), актом приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 в електронному вигляді від 28.12.2021 (а.с.58), реєстром боржників до договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 (Додаток №3 до договору), підписаного представниками ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт - Капітал», де під № 1529 зазначено боржника [PERSON] за кредитним договором №4732878 від 20.09.2021 (а.с.58-59), платіжним дорученням №0316880000 від 30.12.2021 про сплату ТОВ «Вердикт - Капітал» коштів на рахунок ТОВ «Мілоан» на виконання умов договору про відступлення прав вимоги. Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача перед ТОВ «Мілоан» становить 44 750 грн., з яких: 10 000 грн. тіло кредиту; 34 750,00 грн. нараховані відсотки, що підтверджується реєстром боржників до договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 та витягом з нього (а.с. 58-59,62). 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт - Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт - Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» належні йому права вимоги до боржників, що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за вказаним договором від 10.01.2023 (додаток №4 до вказаного договору відступлення прав вимог), (а.с.65), реєстром боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (Додаток №3 до договору) (а.с.67-68), підписаного представниками ТОВ «Вердикт - Капітал» та ТОВ «Коллект Центр», де під № 10842 зазначено боржника [PERSON] за кредитним договором №4732878 від 20.09.2021 (а.с.67), актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023 між ТОВ «Вердикт - Капітал» та ТОВ «Коллект Центр». Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача перед ТОВ «Вердикт - Капітал» становила 73 750грн., з яких: 10 000 грн. тіло кредиту; 34 750 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги, 29 000 грн - нараховані відсотки ТОВ «Вердикт - Капітал» з 28.12.2021 по 23.02.2022, що підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «Вердикт - Капітал» (а.с.45). Проте, суд не погоджується з вказаним розрахунком заборгованості ТОВ «Вердикт - Капітал», зокрема з нарахуванням ним відсотків відповідачу за період з 28.12.2021 по 23.02.2022 в сумі 29 000 грн, оскільки такі відсотки нараховані поза межами строку дії договору, вказаному у кредитному договорі №4732878 від 20.09.2021. Так,відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти сплачуються щомісяця до дня повернення позики. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору є безпідставним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ТОВ «Коллект Центр»набуло право грошової вимоги до відповідача за договором №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимогилише в сумі 44 750 грн., з яких: 10 000 грн. тіло кредиту; 34 750,00 грн. нараховані відсотки, у зв`язку з цим позовні вимоги позивача у цій частині позову підлягають до часткового задоволення. Окрім цього, [PERSON] 03.09.2021 уклала з ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» договір позики № 77551353 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) на суму 13 342,00 грн., строком на 27 днів до 30.09.2021, базова процентна ставка 1,99% за кожен день, орієнтовна реальна річна процентна ставка 26275,11%, орієнтовна загальна вартість позики 20 152,22 грн (п.2-2.3) договору. Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики (п.4 договору). Згідно п.5 договору відповідач до моменту підписання договору вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents- license/ (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення відповідачем подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, їй зрозумілі. Договір підписано відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора PMeFoy8e9a. Відповідно до п. 6.5. Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення Позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) Товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. На підтвердження виконання ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» зобов`язань щодо перерахування коштів за договором позики, позивачем суду надано довідку ТОВ «Фінансової Компанії «Фінекспрес» від 18.09.2024, згідно якої, відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018, укладено між Компанією та ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» була здійснена платіжна операція 03.09.2021 з переказу коштів на суму 13 342,00 грн відповідачу, на її картку [NUMBER] , яку вона вказала у договорі позики № 77551353 від 03.09.2021 (а.с. 40). Окрім того, 09.02.2026 на виконання ухвали суду від 06.01.2026 АТ КБ «ПриватБанк» надав інформацію, згідно якої на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) АТ КБ «ПриватБанк» було емітовано карту № [NUMBER] . Згідно виписки по цій картці 03.09.2021 на неї надійшли кошти в сумі 13 342,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 77551353, наданого позивачем, [PERSON] на виконання його умов, здійснила часткову оплату на загальну суму 1589,05 грн. Отже, ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» умови договору позики виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві позику на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконала у повному обсязі умов договору позики. З розрахункуТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» вбачається, що заборгованість відповідача за вказаним договором позики станом на 22.02.2022 становить 44 154,48 грн., з яких: 13 342,00 грн. тіло кредиту; 30 812,48 грн. нараховані відсотки (а.с. 42-44). Вказана заборгованість нарахована за період з 03.09.2021 по 05.01.2022 включно, тобто в межах строку дії вказаного договору позики та п. 6.5. Правил надання грошових коштів у позику. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» та ТОВ Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 22/02/2022, у відповідності до умов якого, ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» передає (відступає) ТОВ Вердикт - Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт - Капітал» приймає належні ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги, що підтверджується актом приймання-передавання реєстру боржників від 22.02.2022 за договором факторингу №22/02/2022, актом приймання-передавання реєстру боржників за вказаним договором факторингу в електронному вигляді (а.с.51 зворотний бік), реєстром боржників №1 до договору факторингу № 22/02/2022, де під № 8208 зазначено боржника [PERSON] за кредитним договором № 77551353 від 03.09.2021 (а.с.52-53), платіжним дорученням №333740001 від 23.02.2022 про сплату ТОВ «Вердикт - Капітал» коштів на рахунок ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» на виконання умов договору факторингу № 22/02/2022. Відповідно до Реєстру боржників №1 до договору факторингу №22/02/2022 ТОВ «Вердикт - Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 44 154,48 грн., з яких: 13 342,00 грн. тіло кредиту; 30 812,48 грн. нараховані відсотки (а.с. 52-53). 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт - Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт - Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» належні йому права вимоги до боржників, що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за вказаним договором від 10.01.2023 (додаток №4 до вказаного договору відступлення прав вимог) (а.с.65), реєстром боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (Додаток №3 до договору) (а.с.67-68), підписаного представниками ТОВ «Вердикт - Капітал» та ТОВ «Коллект Центр», де під № 26956 зазначено боржника [PERSON] за договором позики№ 77551353 від 03.09.2021 (а.с. 68), актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023 між ТОВ «Вердикт - Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» (а.с.66). Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача[PERSON] перед ТОВ «Вердикт - Капітал» становила 44 156,67грн., з яких: 13 342,00 грн. тіло кредиту; 30 812,48 грн. нараховані відсотки, 3% річних за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України 2,19 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «Вердикт - Капітал» (а.с.46), з яким погоджується суд. Отже, відповідно до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимогиТОВ «Коллект Центр»набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики№77551353 від 03.09.2021 в сумі 44 156,67грн. ТОВ «Коллект Центр» не здійснювало нарахувань за вказаним договором відповідачу. Таким чином, загальна заборгованість [PERSON] за вказаними кредитними договорами перед ТОВ «Коллект Центр» станом на день подання позовної заяви становить 88 906,67 грн. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Уклавши дані договори на умовах, викладених у них, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за Допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно - телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно з п. 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис є одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що укладені між сторонами договори про надання кредиту та позики, є укладеними з додержанням письмової форми визначеної законом, оскільки укладені з додержанням процедури визначеної законом України «Про електронну комерцію», та підписані відповідачем шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному ст. 12 Закону та умов кредитного договору. На підтвердження факту укладення даних договорів відповідачем свідчить зазначення в договорі її особистих даних, таких як номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання, а також існування самого тексту договору у позивача, який згідно зі ст. 11 Закону є оригіналом такого договору. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання:, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Судом встановлено, що відповідач підписала договір позики №77551353 від 03.09.2021 одноразовим ідентифікатором PMeFoy8e9a, а кредитний договір №4732878 від 20.09.2021 - одноразовим ідентифікатором S86835, що не було нею спростовано. Таким чином, сторони узгодили розмір кредитів, позики, грошову одиницю, в якій їх надано, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів, на таких умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з умовами договору позики позичальник зобов`язується вчасно повернути позику, сплатити відсотки за користування позикою в порядку, визначеному цим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також ч.3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Ч.1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з наданих позивачем доказів, фінансова установа виконали свій обов`язок своєчасно та у повному обсязі, а [PERSON] порушила умови договорів та зобов`язання по погашенню позики. Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Після відступлення права грошової вимоги, [PERSON] не здійснила жодного платежу для погашення наявного в неї боргу за вищевказаними договорами, ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачем не доведено факту належного виконання нею умов кредитного договору, суд вважає, що у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором позики. За вказаних обставин з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кредитні кошти за кредитним договором №4732878 від 20.09.2021 у розмірі 44 750 грн., з яких: 10 000 грн. тіло кредиту; 34 750,00 грн. нараховані відсотки грн та за договором позики№ 77551353 від 03.09.2021 у розмірі 44 156,67грн., з яких: 13 342,00 грн. тіло кредиту; 30 812,48 грн. нараховані відсотки, 3% річних за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України 2,19 грн, що разом становить 88 906,67 грн. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином не доведено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованих ТОВ «Вердикт - Капітал» відсотків за кредитним договором №4732878 за період з 28.12.2021 по 23.02.2022 в сумі 29 000 грн, які за три місяці майже втричі перевищують тіло кредиту, оскільки такі відсотки нараховані поза межами строку дії договору, в зв`язку з чим позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог (75 %) в розмірі 1816,80 грн. Також, стороною позивача заявлено про стягнення судових витрат за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 25 000,00 грн. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Коллект Центр» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» 01.07.2024 був укладений Договір про надання правової допомоги №01-07/2024 (а.с.13-14). До позову додано копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс»; копію заявки на надання юридичної допомоги №228 від 01.03.2025; копію витягу з акту №6 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025 на суму 25 000 грн. Так, згідно витягу з акту про надання юридичної допомоги позивачу адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» було надано такі послуги по відповідачу [PERSON] : надання усної консультації з вивченням документів 2 год. Ціна 4000 грн, надання письмової консультації з вивченням документів 1 год. ціна - 3000 грн, складання позовної заяви про стягнення боргу 6 год., ціна 18 000 грн. Вирішуючи дану заяву по суті, суд враховує те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року №159/5837/19. Також, частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьоїстатті 141ЦПК Україниможна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у справі №925/1545/20 від 18.02.2022. У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України). Суд зауважує, що відповідач заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вказавши вони є неспівмірні із складністю справи і обсягом наданих послуг. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача зазначено, що у вказаній категорії справ є сформована стала судова практика, тому складання процесуальних документів не могло зайняти такого часу як заявлено в документах. Представник позивача удавано заявив необґрунтовану суму до стягнення, а додаткові нарахування є помилковими, тому є всіпідстави для зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про зменшення витрат на правову допомогу пропорційно до задоволених вимог в розмірі 18 750 грн. та, виходячи з принципу пропорційності, співмірності і розумності, дана сума підлягає зменшенню до 8000,00 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Outcome: partial