Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимогу про визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку в органах державної реєстрації фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] є квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . У зазначеній квартирі на теперішній час зареєстровані: позивач [PERSON] та її онука [PERSON] , [INFO] , що підтверджується виданою ТОВ «Абонент XXI» довідкою про реєстрацію та склад сім`ї №001349672 від 15.08.2025 року. Відповідач має власну квартиру, яку вона придбала у 2020 році, адреса: [ADDRESS] . З 2022 року донька позивача [PERSON] та її донька [PERSON] проживають у Сполучених Штатах Америки, наміру повертатись не мають, оскільки там вже налаштували своє життя. Цей факт підтверджується копіями водійського посвідченням, виданого на ім`я [PERSON] у штаті [PERSON] [INFO] , що містить адресу її проживання: [ADDRESS] ; рахунком за електроенергію компанії Norwood Ligth Broadband на ім`я [PERSON] (серпень 2025 року, адреса проживання [ADDRESS] ); учнівським квитком [PERSON] на ім`я [PERSON] (2024- 2025 навчальний рік). Реєстрація онуки [PERSON] у квартирі створює для позивача перешкоди в користуванні та розпорядженні житлом, оскільки позивач не може реалізувати своє право на оформлення субсидії. За час відсутності відповідачів за місцем реєстрації у спірній квартирі позивач жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням не чинила. Добровільно вирішити це питання не надалось можливим, оскільки відповідач з донькою вже не один рік мешкають за кордоном, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Вважає, що на сьогоднішній день є підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою суду від 06.10.2025 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 18.12.2025 р. було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не прибули, позивачем подано заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, і проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідач, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена згідно до вимог ст.130 ЦПК України. В судові засідання не прибувала, заяв та клопотань не подавала, причину неявки суду не повідомляла, також відзиву на позов, чи зустрічний позов відповідачем не подано. Від представників третіх осіб до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відстуності. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач, [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська 10.06.2002 р., квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). У зазначеній квартирі на теперішній час зареєстровані: позивач [PERSON] та її онука [PERSON] , [INFO] , що підтверджується виданою ТОВ «Абонент XXI» довідкою про реєстрацію та склад сім`ї №001349672 від 15.08.2025 року (а.с.12). Відповідно зазначеній довідці №001349672 та акту про не проживання №721 (а.с.13), [PERSON] , [INFO] , не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] з березня 2022 року і по теперішній час, про щосвідчать та підписують сусіди. Відповідно до свідоцтва про шлюб, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 16.05.2009 року, прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] » (а.с.24) Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 03.05.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.25). У 2020 році відповідач [PERSON] придбала власну квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с.17). З 2022 року донька позивача [PERSON] та її донька [PERSON] проживають у Сполучених Штатах Америки, що підтверджується копією водійського посвідченням, виданого на ім`я [PERSON] у штаті [PERSON] [INFO] , що містить адресу її проживання: [ADDRESS] (а.с.29-30) ; рахунком за електроенергію компанії Norwood Ligth Broadband на ім`я [PERSON] (серпень 2025 року, адреса проживання м. Norwood, Массачусетс, США) (а.с.26-28); учнівським квитком [PERSON] на ім`я [PERSON] (2024- 2025 навчальний рік) (а.с.31-32. Позивач проживає у вказаній квартирі, виконує всі обов`язки зі сплати комунальних послуг та з утримання квартири в належному санітарно-технічному стані. Таким чином, жодних підстав для реєстрації [PERSON] у вказаній квартирі немає, оскільки фактично вона там не мешкає, комунальні послуги не сплачує, особисті речі онуки позивачки у зазначеній квартирі відсутні. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК, а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до довідки про склад сім`ї №№001349672 від 15.08.2025 року, на теперішній час за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] та її онука [PERSON] , [INFO] . Згідно до акту про непроживання №721 від 14.08.2025 р., за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , не проживає з березня 2022 року і по теперішній час. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18). Із урахуванням положень ст.55 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як квартиронаймач, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 20 вересня 2021 року, прийнятої у справі № 200/17337/17. Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад". Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про не проживання неповнолітньої доньки відповідача за вказаною адресою понад шість місяців, та з огляду на не надання останніми доказів щодо поважності причин відсутності, а також не вчинення дій щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)». «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення… Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)». Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна, частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. В позовній заяві вимог щодо судового збору не заявлено.

Outcome: approved