Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним спадковий договір від 30.06.2007 року, укладений між померлим [INFO] дідусем позивачки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею Віктором Віталійовичем. Також просить усунути від права спадкування відповідачку після померлих [PERSON] , [PERSON] та визнати право власності на спадщину за представництвом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за позивачкою. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначає наступне. [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] , [INFO] . [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , [INFO] . У [ADDRESS] знаходиться нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 72,4 кв.м. житловою площею 44,6 кв.м., який на праві власності належав померлим дідусеві [PERSON] та бабусі [PERSON] . До житлового будинку належать: сарай, гараж, уборна, огорожа. Також на праві приватної власності померлим дідусеві [PERSON] та бабусі [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,21 Га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЖТ № 014305, виданого 01.08.1996 року виконкомом Зарічанської сільської ради Житомирського району та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 122. В першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК). Діти успадковують після смерті своїх батьків, як батька, так і матері. Таким чином спадкоємцями першої черги після померлих дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] є їх діти: батько позивачки [PERSON] [INFO] , та його сестра тітка позивачки [PERSON] , [INFO] . Батько позивачки [PERSON] помер [INFO] . Залишилась його сестра тітка позивачки [PERSON] , але вона є громадянкою дежави окупанта расії та проживає з 2000 року за адресою: [ADDRESS] . (засоби зв?язку з нею не відомі). На спадщину після смерті померлих дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] ніхто не заявляв. [PERSON] [INFO] є онукою померлих дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] . Тітка позивачки [PERSON] до батьків приїжджала орієнтовно один раз на 2 роки, що підтверджується відомостями про осіб, які перетнули державний кордон, після чого поверталася на постійне місце проживання. Приїжджала [PERSON] тільки погостювати та і все, допомоги ніякої не надавала і ніколи не цікавилася як батьки. Останній раз була в серпні 2021 року. На похорон дідуся, її батька в 2020 році не приїжджала. Це ще не було повномасштабного вторгнення держави окупанта в Україну. Що стосується допомоги та опіки померлих дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] , цим всім займалася позивачка та її батьки, допомагали ліками, продуктами, в літній сезон обробляли городину. Похованням померлих дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] займалася позивачка та її батьки. Оскільки відповідачка не виконувала визначені у спадковому договорі зобов`язання, позивачка вважає, що такий договір повинен бути визнаний недійсним, а відповідачка усунена від права на спадкування. Ухвалою суду від 14.04.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судове засідання з`явилися позивачка та її представник. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Жодних клопотань від сторони відповідача до суду не надходило. Згідно вимог частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд визнав за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.06.2007 року було укладено спадковий договір між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого набувач зобов`язується виконувати передбачені цим договором розпорядження відчужувача і після його смерті набуває право власності на належні йому 83/100ідеальних частини житлового будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,21 Га (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що Виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області зроблено відповідний актовий запис № 70 (а.с. 11). До матеріалів справи також долучені копії свідоцтв про смерть [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12,13). Щодо визнання спадкового договору недійсним Згідно зі статтею 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (стаття 1304 ЦК України). Згідно зі статтею 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем, набувачем, так й іншою заінтересованою особою. Спадковий договір може бути визнаний недійсним із загальних підстав, визначених статтею 215 Цивільного кодексу України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те, чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)). У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно із статтею 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов?язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв?язку з вчиненням цього правочину. У Постанові КЦС ВС від 07 квітня 2021 року у справі № 280/1380/1 Верховний Суд зазначає наступне. За змістом положень статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Спадковий договір є нерозривно пов`язаним із його сторонами, тому ініціювати розірвання його в суді можуть лише відчужувач або набувач. Інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору. У разі, якщо витрати, пов`язані із неналежним виконанням обов`язків набувачем за спадковим договором, понесли інші особи, зокрема спадкоємці, то у них виникає право вимагати стягнення понесених витрат від набувача у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (Постанова ОП КЦС ВС від 10 квітня 2023 року у справі № 591/1419/20). З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним спадкового договору, оскільки умова про невиконання стороною спадкового договору не є підставою для визнання такого договору недійсним. Щодо усунення від права спадкування Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Частиною 3 статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини 5 статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Вказані висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за позовом заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16). Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі № 206/68/15-ц (провадження № 61-2254св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2018 року в справі № 441/509/16 (провадження № 61-27049св18). Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині, оскільки позивачем не надано жодного доказу, які свідчили б про ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Щодо визнання права власності на спадщину Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що відповідно до спадкового договору, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.B. 30 червня 2007 року за р. № 3598 право власності на 83/100 (вісімдесят три сотих) частки житлового будинку [ADDRESS] , та ділянка площею 0,21 га, що розташована в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] та після смерті його дружини [PERSON] переходить до [PERSON] . Крім того, 30 червня 2007 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею B.В. накладено заборону відчуження вказаного вище нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 5225263. Виходячи з вище викладених обставин, та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо усунення від спадкування відповідачки [PERSON] , відповідно суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання права власності на спадщину.

Outcome: dismissed