Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 29.12.2025 до Малинського районного суду Житомирської області звернувся позивач [PERSON] з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив наступне, 20.04.2015 був прийнятий на роботу до ТОВ «Юнігран» на посаду водія автотранспортних засобів, зайнятих в технологічному процесі. 20.02.2025 у відповідності до Наказу № 59-К/ТР про припинення трудового договору (контракту) Позивач звільнився з займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до змісту вказаного наказу, [PERSON] має право на компенсацію 94 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, 13 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, 2 календарних дні щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці. Позивач зазначає, з урахуванням часткових оплат роботодавця, заборгованість по виплаті всіх сум, що належать працівнику при звільненні (компенсація за невикористану відпустку та заборгованість по заробітній платі) складає: 64811,82 + 34488,33 = 99300,15 грн. Вимогами позову позивач просить стягнути з ТОВ «Юнігран» на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 34488,33 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 64811,82 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 122707,80 грн, судові витрати на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн та сплачений судовий збір. Явка сторін по справі: Представник позивача адвокат Реус Д.С. та позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належно. Згідно поданої 27.03.2026 до суду заяви представник позивача просить розгляд справи проводити без їх участі, вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, 27.03.2026 адвокат Гарбар К.Г., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АМ №1178312 від 09.01.2026, подав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без їх участі, просить врахувати подані заперечення щодо позову у відзиві. Суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України, розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнігран» з 20 квітня 2015 року по 20 лютого 2025 року на посаді водій автотранспортних засобів зйнятих на транспортуванні гірничої маси в технологічному процесі. Звільнений з роботи за власним бажанням. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.11-14). Відповідно до наказу №59-К/ТР від 20.02.2025, підтверджується факт звільнення [PERSON] з 20.02.2025 за власним бажанням та вказано виплатити [PERSON] компенсацію за 94 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, 13 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, 2 календарних дні щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці. Відповідно до довідки ТОВ «Юнігран» №00000008 від 17 березня 2026, надану представником відповідача на вимогу суду, за позивачем залишилася заборгованість по виплаті заробітної в розмірі 57180,32 грн. 09.02.2026 представник ТОВ «Юнігран» адвокат Гарбар К.Г. подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] . Відповідно якого, відповідач заперечує проти зазначеної в позовній заяві заборгованості перед [PERSON] по заробітній платі, яка фактично згідно довідки №0000006 станом на 20.01.2026р. становить 57l78,32 грн, з якої 0 грн. заборгованості по заробітній платі та 57l78,32 грн. компенсація за невикористану відпустку. Враховуючи, що позивач у день звільнення не виконував посадові обов`язки, на роботі був відсутній, а звернувся до ТОВ «Юнігран» із вимогою про розрахунок лише з подачею позовної заяви 29.12.2025 року, права позивача не порушені і це є підставою для відмови у позові. Виходячи із вищевикладеного, якщо суд не вбачатиме підстав для відмови позивачу в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із непред`явленням позивачем такої вимоги до подачі позову, просить суд застосувати критерії: розумності, справедливості та пропорційності, поведінку сторін, строки порушення відповідачем права позивача на оплату праці , зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 10% заборгованості по виплатам при звільненні, а саме до 57l7 грн. 16.02.2026 представник позивача адвокат Реус Д.С. подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, враховуючи відзив представника відповідача, позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Юнігран» на користь [PERSON] заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку підлягають зменшенню, тому просить суд стягнути компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 57178,32 грн. 19.02.2026 ухвалою суду, було задоволено клопотання представника позивача про витребування документального підтвердження виплати заробітної плати в сумі 34488,33 грн. 19.03.2026 на виконання вимог ухвали, від представника відповідача адвоката Гарбара К.Г. до суду подано клопотання, в якому зазначено наступне. Відповідач заперечує проти зазначеної в позовній заяві заборгованості перед [PERSON] по заробітній платі, яка фактично згідно довідки №0000006 станом на 20.01.2026 становить 57178,32 грн, з якої 0 грн. заборгованості по заробітній платі та 57178,32 грн. компенсація за невикористану відпустку. Звертаємо увагу суду що представник позивача не вірно здійснив власний розрахунок заборгованості. Так зокрема він зазначив що нарахована заробітна плата за 2022-2024 роки становить 258120,14 грн., при цьому розмір заробітної плати яка належить до виплати (зазначено 210367,94 грн.) ним порахована не вірно. Так ПДФО із даної суми 18% становить 46461,62 грн., а 1,5% військового збору становить 3871,80 грн., при цьому разом сума утримання становить 50333,42 грн. () Таким чином сума заробітної плати до виплати становить 207786,72 грн. (258120,14 50333,42). Сума виплаченої заробітної плати позивачу також становить 207786,72 грн., хоча позивач помилково називає її - 175879,61 грн. В підтвердження цього надаємо розширену довідку по заробітній платі починаючи з 01.01.2022 року. Дана помилка у позивача виникла через те, що він не врахував виплачені кошти за 14.09.2023 року в сумі 12138,37 грн., за 10.10.2023 в сумі 18925,53 грн., за 13.10.2023 року в сумі 1587,53грн., за 14.11.2023 в сумі 21744,28 грн., за 15.12.2023 року в сумі 15167,14 грн. на підтвердження виплати даних коштів надаємо до суду платіжні інструкції, банківські виписки та супровідні відомості по заробітній платі за ці дати. Окрему увагу звертаємо суду, що ці кошти були виплачені позивачу на його рахунок в ПуАТ "КБ "АКОРДБАНК", при цьому позивач надав до суду виписку про рух коштів по даному рахунку з 01.01.2024 року, а отже по ній не можливо побачити виплати які проводилися з вересня по грудень 2023 року. З 01.05.2024 року по день звільнення позивач весь час знаходився у відпустках без збереження заробітної плати, додатково надають довідку з відділу кадрів. Отже, наданими доказами, відповідач підтвердив, що заборгованість ТОВ «Юнігран» перед [PERSON] по заробітній платі в сумі 34488,33 грн відсутня. 24.03.2026 представник позивача адвокат Реус Д.С. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, адже зі змісту розширеної довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати № 0000006 від 17.03.2026, поданої відповідачем на вимогу суду, вбачається що заборгованість із виплати заробітної плати відсутня, а компенсація за невикористану відпустку становить 57178,32 грн. Також відповідно довідки, середньоденна заробітна плата за останні два місяці, в які працював [PERSON] (березень та ківтень 2024 року) становить 967,08 грн. Таким чтном позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Юнігран» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку слід збільшити до 174074,40 гривень. Як убачається з матеріалів справи, в інтересах позивача діє адвокат Реус Д.С., відповідно ордеру серії АМ № 1176464 від 25.12.2025. На підтвердження понесених витрат до суду подано копію договору, акт виконаних робіт в розмірі 12000,00 гривень. Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, становить 12000,00 грн. Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 наголосила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19)». Колегія суддів зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, провадження №14-47цс21). Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) зроблено наступний висновок: обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. Оскільки відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, то суд вважає за необхідне стягнути із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку. Відповідно довідки № 6 від 16 березня 2026 року виданої [PERSON] , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 967,08 грн * 6 місяців (6*30 = 180 днів) = 174074,40 грн. Проте, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 30 000 грн. Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 174074,40 грн до 30 000 грн. Щодо стягнення заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку. Статтею 73 КЗпП України: кожен працівник має право на щорічну основну відпустку тривалістю не менше 24 календарних днів. Відповідно до ст. 79 КЗпП України: зберігається право на невикористану відпустку, яка підлягає компенсації при звільненні. Невикористана відпустка зберігається до кінця наступного календарного року, після чого право на неї втрачається. У ст. 24 Закону України 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» зазначено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути меншою, ніж 24 календарних дні. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті (ч.6 ст.10 Закону України 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» Для розрахунку компенсації за не використану відпустку суд керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати та розміру компенсації при трудових відносинах встановлено Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, згідно п. 7 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Відповідно до довідки ТОВ «Юнігран» №0000006 станом на 20.01.2026 становить 57l78,32 грн, з якої 0 грн. заборгованості по заробітній платі та 57l78,32 грн - компенсація за невикористану відпустку. Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 57178,32 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В матеріалах справи наявні Договір про надання правничої допомоги від 25.12.2025, акт надання послуг на суму 12000,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial