Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви та її доводи. Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] треті особи [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.12.2025 р., посилаючись на те, що вона, як одна з спадкоємців першої черги після смерті її батька [PERSON] має право на спадкування належного йому спадкового майна. Іншими спадкоємцями є її сестра [PERSON] (малолітня дитина) та її мати, законний представник [PERSON] . Вважає, що внаслідок правочинів, які мають ознаки підроблення та незаконного відчуження, спадкове авто було відчужено поза її волею та поза волею сестри. Це призвело до порушення їх спадкових прав та права власності. У відношенні [PERSON] здійснюється досудове розслідування у двох кримінальних провадженнях, в яких розслідується підроблення документів, незаконне заволодіння спадковим авто, що створює обґрунтовані підстави вважати, що існує конфлікт інтересів між нею, як матір?ю та її малолітньою донькою. Вона була визнана потерпілою у вказаних кримінальних провадженнях і в березні 2025 року ознайомилася з матеріалами справи у провадженні №12024263020000103 шляхом фотофіксації. Відповідно до матеріалів справи, їй стали відомі, також, наступні факти: [INFO] , тобто, через три місяці після смерті, від імені батька був укладений договір комісії з ТОВ "АВТОМОТО-СЕРВІС"; 25.06.2021 року був укладений договір купівлі-продажу, на підставі договору комісії, між ТОВ "АВТОМОТО-СЕРВІС" та [PERSON] , яка в цей же день здійснила перереєстрацію авто Renault Trafic на себе, як на нового власника, у сервісному центрі МВС; 02.05.2023 року був укладений договір комісії між [PERSON] і Першою регіональною товарною біржею; 03.05.2023 року був укладений договір купівлі-продажу, на підставі договору комісії, між Першою регіональною товарною біржею та [PERSON] , як цей же день здійснила перереєстрацію авто Renault Trafic на себе, як на нового власника, у сервісному центрі МВС. Зазначає, що договір комісії, укладений від імені померлого, є нікчемним, оскільки після смерті особа втрачає цивільну правоздатність та правочин є нікчемним в силу закону та не створює жодних правових наслідків; договір купівлі-продажу на підставі нікчемного договору комісії є також нікчемним. Договір купівлі-продажу між ТОВ "АВТОМОТО-СЕРВІС" і [PERSON] не міг породити правових наслідків, тому що право власності за вищевказаними договорами не виникло у [PERSON] і відповідно вона не мала права відчужувати це спадкове авто. Крім того, відсутність підпису уповноваженої особи ТОВ "АВТОМОТО-СЕРВІС" означає, що договір є неукладеним у розумінні ст. 207 ЦК України і не створює жодних правових наслідків. Як наслідок: автомобіль вибув з власності спадкодавця поза волею спадкоємців. Вказує, що [PERSON] не долучила це авто до спадкової маси, не вказала його у заяві про прийняття спадщини, хоча мала доступ до авто, технічного паспорта та ключів. А тому просила витребувати транспортний засіб Renault Trafic, 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який належав спадкодавцю [PERSON] , померлому [INFO] з незаконного володіння [PERSON] , [INFO] на користь всіх спадкоємців ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) для відновлення становища, яке існувало до порушення її прав. Рух справи в суді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2025 року заяву [PERSON] про забезпечення позову до пред`явлення позову задовольнити частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження транспортного засобу Renault Trafic, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (VIN-код: [NUMBER] ), який зареєстрований за [PERSON] . Заборонено вивезення за межі України транспортного засобу Renault Trafic, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (VIN-код: [NUMBER] ). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою від 09 грудня 2025 року розгляд справи постановлено здійснити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 21 січня 2026 року залучено до участі в справі Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради. Крім того, прийнято до розгляду уточнені позовні вимоги у цивільній справі. 05 лютого 2026 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її розгляд по суті. Узагальнені доводи та заперечення учасників справи. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Дубіцьким А.В. подано відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позивач посилається на факт відкриття двох кримінальних проваджень щодо [PERSON] , однак сам по собі цей факт не підтверджує підроблення договорів від 24.06.2021 року та 25.06.2021 року або незаконність відчуження транспортного засобу Renault Trafic. Жодній особі у цих провадженнях не повідомлено про підозру, обвинувальний акт до суду не направлявся. Водночас, постановою прокуратури від 11.09.2025 року зазначено, що під час досудового розслідування не встановлено фактів незаконного відчуження транспортного засобу, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання позивача відмовлено. Крім того, одне з кримінальних проваджень закрито 05.09.2025 року. Отже, долучені позивачем матеріали не підтверджують її доводів про підроблення договорів та незаконне заволодіння транспортним засобом, а твердження про недійсність договорів ґрунтуються лише на її припущеннях. Крім того зазначає, що позивач не довела наявність у неї права власності на автомобіль Renault Trafic, оскільки цей транспортний засіб не був включений до складу спадщини, а тому вона не набула правомочностей власника для витребування майна. Навіть у разі належності автомобіля до спадкового майна можливі спадкові права позивача становили б лише 1/8 частку, тоді як інші спадкоємці з позовними вимогами не зверталися, а відповідачка набула автомобіль на підставі договору купівлі-продажу. Зазначає, що позивач, окрім вимоги про витребування автомобіля Renault Trafic, просить також включити його до складу спадкової маси, однак така вимога є нечіткою та поєднує кілька різних способів захисту, які фактично не можуть відновити її права. Крім того, позивач не надала доказів звернення до нотаріуса для оформлення спадщини або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, що свідчить про недоведеність порушення її спадкових прав. Також вважає, що позивач звернулась з даним позовом до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки [PERSON] помер [INFO] , останнім днем шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини є 11 вересня 2021 року, а позов подано лише 24.09.2025 року, доказів поважності причин пропуску цього строку позивачем не надано. Тому просив в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити. Крім того, повідомив суд про орієнтовний розрахунок судових витрат, які відповідач [PERSON] очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У відповіді на відзив позивачем зазначено, що відповідно до відповіді Чернівецької обласної прокуратури від 23.09.2025 №09/1-3874вих-25 на скаргу щодо неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12024263020000103 від 01.02.2024 за ч. 4 ст. 358 КК України встановлено порушення вимог КПК України під час досудового розслідування, у зв`язку з чим 22.09.2025 скасовано постанову про закриття зазначеного кримінального провадження. Хід подальшого досудового розслідування обласною прокуратурою взято на контроль. Зазначила, що адвокат відповідача самостійно визначив частки спадкоємців (5/8, 1/4, 1/8), однак жодного нотаріального поділу спадщини не здійснювалось, а тому такі розрахунки є лише припущеннями та не мають юридичної сили. Визначення часток спадкоємців належить до повноважень нотаріуса або суду. Доводи про те, що позивач нібито має лише 1/8 частку та не може вимагати витребування автомобіля, є безпідставними, оскільки у разі незаконного вибуття майна будь-який співвласник має право вимагати його повернення для захисту спільної власності, а питання часток вирішується після повернення майна. Вказує, що позов про витребування спадкового майна, яке незаконно вибуло, є належним і ефективним способом захисту порушеного права, оскільки: майно фактично вибуло з володіння спадкодавця не з його волі; спадкоємець фактично позбавлений можливості оформити спадщину, бо об`єкт фізично і юридично вибув; включення об`єкта до складу спадкової маси похідна вимога, необхідна для відновлення становища, яке існувало до порушення права. У письмових поясненнях третьої особи [PERSON] зазначає, що її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини в останні дні шестимісячного строку. Знаючи про наявність автомобіля та те, що вона мала доступ до нього, технічного паспорта і ключів, протягом понад чотирьох років позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а також не отримувала постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, зазначає, що позивач вважає договори комісії від 24.06.2021 та купівлі-продажу від 25.06.2021 нікчемними через відсутність підпису ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС». Водночас автомобіль був фактично перереєстрований на її ім`я, а тому правочини були реалізовані та спрямовані на реальне настання правових наслідків. Автомобіль був придбаний за її кошти під час шлюбу з [PERSON] , у зв`язку з чим належав їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті чоловіка вона перереєструвала автомобіль на своє ім`я, а згодом відчужила його. Позивачка просить витребувати весь автомобіль, хоча знає, що спадкоємців є декілька і її можлива частка є незначною. За таких обставин вимога про витребування всього автомобіля є безпідставною. Також в додаткових поясненнях позивач зазначає, щозакриття провадження з процесуальних підстав не означає відсутності факту порушення її майнових прав. Просила суд врахувати, що: її право, як спадкоємиці виникло з моменту смерті спадкодавця; нікчемні правочини не потребують окремого визнання недійсними; наявність чи відсутність свідоцтва про спадщину не впливає на виникнення права власності у спадкоємця; позов про витребування автомобіля подано з метою захисту порушеного майнового права, а не для підтвердження неіснуючої вимоги. У даному випадку договір комісії не може вважатися таким, що був фактично укладений, оскільки одна зі сторін на момент його підписання вже не існувала як суб`єкт права, а тому не могла вчиняти дій, спрямованих на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини, на підставі яких вона перереєструвала автомобіль на себе, укладені від імені померлого і є нікчемними, бо особа-підписант уже не мала цивільної дієздатності. Також зазначає, що має право вимагати повернення автомобіля у спадкову масу, навіть якщо інші спадкоємці не подали аналогічного позову. Вважає, що питання розподілу часток не входить до предмета даної справи. Визначення часток спадкоємців відбувається лише після повернення спадкового майна за участю нотаріуса при оформленні спадщини. Поки автомобіль вибув зі спадкової маси, визначати частки неможливо, адже предмет поділу відсутній. Відповідно, доводи третьої особи про 1/8 частку та посилання на ч. 3 ст. 358 ЦК України є передчасними та не мають значення для вирішення спору у цій справі. Позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою через систему «Електронний суд», якою просила провести розгляд справи за її відсутності, врахувати її обґрунтування та висновки Верховного Суду про ухваленні рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Дубіцьким А.В. в судове засідання не з`явились, в судовому засіданні від 02.03.2026 р. представник відповідача зазначив, що позов не визнає з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. За цих обставин, суд вважає, що неявка відповідача та її представника не є перешкодою для розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи докази. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в письмових поясненнях просила цивільну справу розглянути без її присутності з урахуванням наданих нею пояснень. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засіданні не з`явився, просив суд при вирішенні справи врахувати інтереси дитини. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасниківсправи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає, за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Обставини справи, встановлені судом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 9). Відповідно до спадкової справи №26/2021 спадкоємцями [PERSON] , який помер [INFO] , є [PERSON] , [PERSON] та донька [PERSON] (а.с. 8). Згідно з свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 25 липня 2012 р. [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебувала у шлюбі з [PERSON] (а.с. 49). 01.02.2024 року відкрито кримінальне провадження №12024263020000103 за ч.4 ст.358 КК України на підставі того, що 25.06.2021 року невідомі особи використовуючи ймовірно підроблені документи здійснили перереєстрацію авто Renault Trafic, д.н.з. [NUMBER] , на нового власника за договором купівлі-продажу у сервісному центрі МВС (а.с. 10). 09.04.2025 року відкрито кримінальне провадження №42025266010000118 за ч.3 ст.289 КК України на підставі того, що [PERSON] шляхом обману здійснила перереєстрацію у сервісному центрі МВС за адресою м. Чернівці, вул. Руська, 248М, на себе транспортного засобу Renault Trafic, д.н.з. [NUMBER] , який належав її чоловіку [PERSON] , померлому [INFO] , тим самим заволоділа вказаним транспортним засобом, чим завдала спадкоємцям їй та малолітній [PERSON] матеріальної шкоди на суму приблизно 18000 доларів (а.с. 11). Відповідно до відповіді Чернівецької обласної прокуратури від 23.09.2025 року за №09/1-3874вих-25 установлено, що сектором дізнання Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024263020000103 від 01.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України за фактом перереєстрації невстановленими особами автомобіля Renault Trafic, номерний знак [NUMBER] з [PERSON] на [PERSON] на підставі підроблених документів. Вивченням матеріалів кримінального провадження установлено, що досудове розслідування здійснювалось з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим обласною прокуратурою 22.09.2025 року скасовано рішення про закриття кримінального провадження №12024263020000103 від 01.02.2024. Обласною прокуратурою направлено лист начальнику відділу дізнання ГУНП в Чернівецькій області про усунення допущених порушень вимог КПК України та вирішення питання про відповідальність осіб, які їх допустили. Керівнику Окружної прокуратури міста Чернівці направлено лист про необхідність розгляду питання щодо об`єднання кримінальних проваджень №12024263020000103 та №42025266010000118, вжиття додаткових заходів, спрямованих на прийняття у них кінцевого рішення у розумні строки. Хід подальшого досудового розслідування у зазначених кримінальних провадженнях обласною прокуратурою взято на контроль (а.с. 40-41). 19.04.2024 року надана відповідь на запит органу досудового розслідування, відповідно до якої згідно з обліковими даними ЄДРТЗ МВС: з 08.10.2020 року по 25.06.2021 року автомобіль RENAULT TRAFIC, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] був зареєстрований за [PERSON] ; з 25.06.2021 року по 04.05.2023 року даний автомобіль зареєстрований за [PERSON] ; з 04.05.2023 року вказаний автомобіль зареєстрований за [PERSON] (а.с. 12). 24.06.2021 року між [PERSON] був укладений договір комісії з ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС» (а.с. 13). 25.06.2021 року укладений договір купівлі-продажу між ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС» та [PERSON] транспортного засобу Renault Trafic, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 14). 02.05.2023 року укладений договір комісії між [PERSON] і Першою регіональною товарною біржою, згідно з яким комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу Renault Trafic, д.н.з. [NUMBER] за узгодженою сторонами ціною 257641,08 грн. (а.с. 15). 03.05.2023 року укладений договір купівлі-продажу між Першою регіональною товарною біржою та [PERSON] транспортного засобу Renault Trafic, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 16). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Позивач як особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч. ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України визначено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 24.06.2021 року між [PERSON] був укладений договір комісії з ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС», разом з тим відповідно до актового запису про смерть[NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Таким чином, договір комісії вчинено після смерті [PERSON] . Не може вважатись, що транспортний засіб RENAULT TRAFIC, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] набутим ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС» правомірно, оскільки він набутий на підставі нікчемного правочину. Доказів укладення [PERSON] будь-яких правочинів, що стосуються транспортного засобу за його життя матеріали справи не містять. Навпаки, докази достовірно вказують на те, що договір комісії укладено невстановленою особою від імені останнього щодо відчуження спірного транспортного засобу. Отже, правочин, спрямований на заволодіння спадковим майном [PERSON] , є таким, що порушує публічний порядок, і його необхідно вважати нікчемним. Суд не погоджується з посиланням сторони відповідача на те, що спірний транспортний засіб не увійшов до складу спадщини, а тому [PERSON] не набула права власності на частку транспортного засобу RENAULT TRAFIC, відповідно в неї відсутні правомочності власника щоб витребовувати майно з володіння [PERSON] , з огляду на таке. Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц). Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі № 344/5437/17. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). За таких обставин, зважаючи на те, що автомобіль є неподільною річчю, а частка у праві спільної часткової власності означає частку у праві на всю річ, а не на її окрему фізичну частину, кожен співвласник (у тому числі спадкоємець, який претендує на частку у спадковому майні) має самостійне право на захист свого порушеного права. Відтак навіть за наявності інших спадкоємців, які також можуть мати право на частку у спадковому майні, відсутність їхнього звернення до суду не позбавляє позивачку права на самостійне звернення з відповідним позовом для захисту свого права та інтересу щодо спірного майна. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку: - шляхом його визнання, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, що передбачено ст. 392 глави 29 ЦК України, - шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння, що передбачено статтями 386-388 глави 29 ЦК України. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Суд погоджується з твердженнями позивачки щодо незастосування до спірних правовідносин положень ст. 358 ЦК України, які регулюють право співвласника на отримання у володіння та користування частини спільного майна в натурі, що відповідає його частці, або, у разі неможливості такого виділу, на одержання від інших співвласників матеріальної компенсації. Зазначені положення підлягають застосуванню у випадках, коли спільне майно фактично перебуває у володінні та користуванні інших співвласників. Натомість у цій справі позивачка позбавлена можливості законного володіння та користування спірним майном, оскільки воно було відчужене та перебуває у власності інших осіб. За таких обставин належним та ефективним способом захисту її права є пред`явлення віндикаційного позову. Як роз`яснив Верховний Суд України в правовому висновку у цивільній справі №6-2925цс15, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, в яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позичу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Дана практика не є релевантною до цих правовідносин та не стосується суті спору, оскільки в цій справі судом не визначається розмір частки майна, належного спадкодавцю чи його виділ в натурі. Крім того, суд критично оцінює доводи третьої особи [PERSON] про те, що, вона будучи дружиною спадкодавця та маючи право на автомобіль, як об`єкт спільної сумісної власності перереєструвала його на своє ім`я шляхом договору купівлі-продажу з ТОВ «Автомото-Сервіс». Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували первинне волевиявлення спадкодавця на відчуження спірного автомобіля або вчинення будь-яких дій, спрямованих на його реалізацію через посередника. Більше того, у суду викликає обґрунтовані сумніви послідовність укладення відповідних правочинів, оскільки договір купівлі-продажу між ТОВ «Автомото-Сервіс» та третьою особою [PERSON] було укладено вже наступного дня 25.06.2021 р. після укладення договору 24.06.2021 р. від імені спадкодавця [PERSON] , який судом оцінюється як нікчемний. Така швидкість подальшого відчуження майна за відсутності підтвердження волі спадкодавця викликає у суду сумніви щодо правомірності набуття третьою особою одноосібного права власності на спірний автомобіль. Суд вважає встановленими обставини, що [PERSON] , будучи власником автомобіля RENAULT TRAFIC не укладав договору комісії з ТОВ «Автомото-Сервіс» 24.06.2021 року після його смерті, а відтак не виявляв волевиявлення на відчуження належного йому на праві власності автомобіля, отже спірний автомобіль вибув з його володіння поза волею власника. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється з втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 (провадження № 61-12639св22) та від 27 лютого 2024 року у справі №754/3142/21 (провадження № 61-349св23). Власник з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Відповідачка [PERSON] набула спірний автомобіль за оплатним договором у Першої регіональної товарної біржі, за домовленістю сторін вартість транспортного засобу складала 257641,08 грн. Придбавши автомобіль, відповідачка стала його четвертим власником, після укладення нікчемного договору між ТОВ «Автомото-Сервіс» та померлим [PERSON] , яке вибуло з власності [PERSON] поза його волею. Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від набувача, передбачене статтею 387 ЦК України переходить до позивача, як до спадкоємця власника. Відповідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. У ст. 42 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналіз указаних норм права в сукупності з положеннями ч. 5 ст. 1268 ЦК України, якою встановлено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини, дає підстави для висновку, що спадкоємець, який прийняв спадщину, має право витребувати спадкове майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Оскільки спірний автомобіль вибув з володіння спадкодавця поза його волею, та як наслідок поза волею спадкоємців, і в подальшому зареєстрований за відповідачем на праві власності, суд приходить до висновку, що права позивачки підлягають захисту і позов підлягає задоволенню щодо витребування спірного автомобіля із незаконного володіння відповідача [PERSON] на користь спадкоємців в порядку віндикації. Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, суд виходить з такого. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Суд, вирішуючи даний спір, виходить з того, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи. Поняття «мирне володіння майном», крім законності його набуття, передбачає, що воно не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Як встановлено судом, спірний автомобіль вибув з володіння єдиного законного власника [PERSON] поза його волею та поза волею його спадкоємців, а отже перебування спірного майна у володінні відповідача [PERSON] наразі порушує права спадкоємців, в тому числі і позивачки, які підлягають захисту. У справі, яка розглядається, суд не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Водночас, суд зауважує, що [PERSON] не позбавлена права захистити свої інтереси у порядку, визначеному законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) звернуто увагу, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таким чином, [PERSON] , з незаконного володіння якої витребовується автомобіль, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої вона придбала цей автомобіль, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Представником відповідача у відзиві до позовної заяви також зазначено, що позивачка звернулась до суду з пропуском строку позовної давності. Щодо цього суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша, п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме, продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон №540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом №540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Поряд із цим, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон №2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022. Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Водночас суд враховує, що 04.09.2025 в набув чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 №4434-IX, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов подано в межах строків позовної давності. Висновки за результатами судового розгляду Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Враховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності спадкодавця не з його волі, суд вважає, що наявні підстави для витребування транспортного засобу Renault Trafic, 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який належав спадкодавцю [PERSON] , померлому [INFO] з незаконного володіння [PERSON] на користь всіх спадкоємців ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) для відновлення становища, яке існувало до порушення прав, задовольнивши позовні вимоги. Отже, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини справи не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у останнього набувача спірного автомобіля не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін, оскільки приватний інтерес позивача та інших спадкоємців у поверненні майна, яке вибуло з власності спадкодавця поза його волею, переважатиме приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за ним права на спірне майно, а, при цьому, менш обтяжливого захисту та поновлення порушеного права позивача суд не вбачає. Крім того, відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Відповідно до вимог ч.7 та ч.8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved