Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Процедура (рух справи): У травні 2025 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 травня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Деречина О.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Аргументи позивача, [PERSON] : Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.07.2018 між нею та відповідачем, який є її сином, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 24.07.2018 був вчинений лише для вигляду, без наміру сторін створити реальні правові наслідки. Позивачка стверджує, що фактичного продажу квартири не відбулося: грошові кошти за житло відповідач не передавав, а метою підписання документів було виключно формальне закріплення права власності за сином задля збереження майна в умовах військової загрози. Позивачка вказує, що вона продовжує безперервно проживати у вказаній квартирі [ADDRESS] , сплачує всі комунальні платежі та податки, тоді як відповідач, її син, у житло не вселявся, не реєструвався та не виявляв інтересу до об`єкта як власник. Таким чином, на думку позивачки, волевиявлення сторін не відповідало їхній внутрішній волі, що є ознакою фіктивності правочину. Аргументи відповідача, [PERSON] : Відповідач надіслав поштою до суду заяву про визнання позову, у якій зазначає, що станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу він вже мав право на проживання в рф, при цьому з 2014 року в Україні тривала АТО у зв`язку із чим перетинання кордону між рф та Україною було ускладнене, тому він зі своєю матір`ю прийняли рішення укласти договір купівлі-продажу фіктивно з метою уникнення незрозумілих на той час наслідків політичної ситуації. Також зазначає, що під час укладення вказаного договору вони не мали намірів настання юридичних наслідків характерних для договору купівлі-продажу, оскільки грошові кошти ним не передавалися змін у володінні та користуванні квартирою не було, вказану квартиру він не утримує, не проживає в ній. Відповідач на даний час проживає в м. Солнечногорськ, РФ, що підтвердив своїм паспортом. Дослідивши матеріали справи та зміст заяв сторін по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Встановлені судом обставини справи: В ході судового розгляду на підставі безпосередньо досліджених доказів судом встановлено, що 24 липня 2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Як вбачається з копії оспорюваного договору, правочин був посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 3-772. (а.с.9-10) На підставі вказаного договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно, що підтверджується наданим позивачем витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.11) Разом з тим, судом встановлено, що попри юридичне оформлення зміни власника, фактичного переходу прав володіння та користування майном від продавця до покупця не відбулося, що визнає та підтверджує і сам відповідач [PERSON] . Відповідно до змісту наданої позивачем довідки про склад сім`ї, позивачка [PERSON] продовжує бути зареєстрованою та фактично постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , та її утримує. Станом на 01.05.2025 року заборгованість по внескам на утримання житлового будинку відсутня. (а.с.13) На підтвердження належного виконання обов`язків щодо утримання житла позивачем надано копії довідок про відсутність заборгованості за комунальні послуги, виданих обслуговуючими організаціями, з яких вбачається, що розрахунки за спожиті енергоносії, водопостачання та інші послуги здійснюються вчасно та у повному обсязі. При цьому особові рахунки на оплату цих послуг залишаються відкритими на ім`я [PERSON] , що в сукупності з іншими доказами свідчить про збереження за позивачем статусу фактичного володільця майна та відсутність реальних дій відповідача щодо прийняття квартири у свою власність та управління нею. (а.с.12, 14-19) Вказані обставини справи підтверджуються належними та допустимими доказами, сторонами визнані та не спростовані. Джерела права (оцінка суду) та висновок суду: Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним. У силу ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч. 3 ст. 215 ЦК України. В силу п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Згідно з ч. 3 цієї статті не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. В контексті оцінки добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин застосуванню підлягає Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Дослідивши матеріали справи та оцінивши доводи сторін і надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін, що означає відсутність у них волі на настання реальних правових наслідків, передбачених договором. У ході судового розгляду встановлено, що попри нотаріальне посвідчення оспорюваного договору від 24 липня 2018 року, фактичного переходу права власності як комплексу прав щодо володіння, користування та розпорядження майном не відбулося, після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу фактичний стан правовідносин між сторонами не змінився. Позивачка довела, що після укладення правочину вона залишилася проживати у квартирі, продовжила бути там зареєстрованою, вона особисто несе тягар утримання майна, що підтверджується квитанціями та відкритими на її ім`я особовими рахунками. Ці факти прямо суперечать суті договору купівлі-продажу, за яким покупець має прийняти майно та здійснювати права власника. Відсутність факту передачі грошових коштів, попри наявність стандартних формулювань у нотаріальному договорі, підтверджується поведінкою сторін протягом тривалого часу. Суд враховує специфічний контекст укладання договору - родинні зв`язки та намір захистити майно від зовнішніх загроз, що підтверджує відсутність у сторін мети відчуження власності. Відповідач, будучи сином позивачки, протягом тривалого часу перебуває за межами України, ніколи не в`їжджав у квартиру як власник, та на даний час проживає в рф, про що зазначає і сам відповідач у поданій до суду письмовій заяві. Це підтверджує, що внутрішня воля сторін була спрямована не на продаж майна, а на формальну зміну титулу власника з метою збереження майна в умовах військово-політичної нестабільності, що не відповідає суті договору купівлі-продажу, визначеній статтею 655 ЦК України. Таким чином, спірний правочин було вчинено лише для вигляду, без наміру сторін виконувати його умови, що є безумовною підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 та статті 234 Цивільного кодексу України. Задоволення позову забезпечує відновлення дійсного правового стану майна, що відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved