Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

До Дарницького районного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 447768 від 13.10.2022. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 12 000 грн строком та на умовах, визначених договором. Процентна ставка встановлювалась умовами договору, що передбачали щоденне нарахування процентів за користування кредитом. Позивач зазначає, що кредитодавцем належним чином виконано свої зобов`язання, а саме здійснено перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідача, однак останній свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. У подальшому, як зазначає позивач, право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено на підставі договору факторингу на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», що підтверджується відповідними документами, наданими суду. З урахуванням викладеного позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 106 940,80 грн, з яких: 12 000 грн. - основний борг, 94 940,80 грн - проценти, а також судові витрати. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2026 справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 06.03.2026 витребувано у Монобанк, емітент АТ «Універсал Банк» (адреса: 04082, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19) інформацію щодо: чи належить банківська картка № [NUMBER] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; чи була успішною транзакція, здійснена 13.10.2022 року на банківську картку № [NUMBER] у сумі 12000 грн; чи були зараховані грошові кошти за вказаною транзакцією на рахунок власника зазначеної банківської картки; чи проводилась верифікація особи власника банківської картки № [NUMBER] . Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позову, посилаючись на відсутність між сторонами договірних відносин. Зокрема, відповідач зазначив, що кредитний договір ним не підписувався, будь-які одноразові ідентифікатори ним не використовувалися, доступ до особистого кабінету на сайті кредитодавця він не створював. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не доведено факту перерахування йому грошових коштів, а надані документи є внутрішніми документами фінансової установи, які не підтверджують фактичного зарахування коштів саме на його рахунок.Також відповідач вказував, що надані докази не відповідають вимогам до електронних доказів, не містять належних реквізитів електронного підпису та не підтверджують факт укладення договору відповідно до вимог законодавства. Позивач надав відповідь на відзив. Зазначив, що доводи відповідача щодо неукладення кредитного договору є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, оскільки позивачем надано довідку про ідентифікацію, яка містить персональні дані відповідача, його РНОКПП, номер телефону, а також підтверджує отримання та використання одноразового ідентифікатора для підписання договору. Відтак, відповідач був належним чином ідентифікований, а його волевиявлення на укладення договору підтверджене у спосіб, передбачений Законом України «Про електронну комерцію», що виключає будь-які сумніви щодо факту укладення правочину . Твердження відповідача про відсутність отримання кредитних коштів є безпідставними, оскільки позивачем доведено факт належного виконання зобов`язань первісним кредитором шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку, реквізити якої були самостійно зазначені відповідачем при укладенні договору. Надані документи містять усі необхідні реквізити фінансової операції, що дає можливість ідентифікувати платіж, його суму, дату та одержувача, а отже підтверджують факт надання кредиту. Заперечення відповідача щодо недопустимості електронних доказів є надуманими та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки електронний договір та пов`язані з ним документи відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Використання одноразового ідентифікатора як електронного підпису прямо передбачене законодавством і є належним способом підтвердження волевиявлення сторони, а відтак подані позивачем докази є допустимими та належними. Посилання відповідача на понесення витрат на професійну правничу допомогу у значному розмірі є безпідставними, оскільки такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема відсутні докази їх фактичної сплати, акти виконаних робіт та інші документи, які б свідчили про обсяг наданих послуг. Крім того, заявлений розмір витрат є явно завищеним, не відповідає складності справи та не відповідає критерію розумності, у зв`язку з чим не підлягає відшкодуванню. Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, зазначив, що доводи позивача щодо належного укладення кредитного договору є необґрунтованими, оскільки надана ним «довідка про ідентифікацію» не є належним та допустимим доказом у розумінні процесуального закону. Вказаний документ є внутрішнім одностороннім документом позивача, не містить технічних даних (лог-файлів, IP-адрес, часу входу в систему, підтвердження дій користувача), що унеможливлює перевірку факту вчинення саме відповідачем будь-яких дій щодо укладення договору. Відсутність електронного оригіналу договору з метаданими та доказів направлення/отримання OTP-пароля свідчить про недоведеність факту волевиявлення відповідача. Твердження позивача про перерахування кредитних коштів не підтверджені належними доказами, оскільки надані ним документи не містять повних реквізитів отримувача та не дають можливості ідентифікувати, що кошти були перераховані саме відповідачу. Зокрема, у договорі номер банківської картки зазначено частково (із прихованими символами), що унеможливлює встановлення конкретного рахунку. Крім того, позивач не надав банківської виписки або інших первинних документів, засвідчених банком, які б підтверджували факт зарахування коштів на рахунок відповідача, що свідчить про недоведеність реальності правочину. Посилання позивача на допустимість електронних доказів не спростовує його обов`язку довести належність таких доказів та їх достовірність. У даному випадку позивач не надав технічних доказів функціонування системи, журналів подій, підтвердження від оператора зв`язку щодо направлення SMS-повідомлень, а також доказів створення та використання особистого кабінету відповідачем. Таким чином, надані матеріали мають виключно інформаційний характер і не підтверджують факт укладення електронного договору у спосіб, визначений законом. Всі доводи позивача фактично ґрунтуються на його власних припущеннях та внутрішніх документах, що суперечить принципу змагальності сторін та положенням ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування. Позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження як факту укладення договору, так і факту надання кредитних коштів, а відтак його вимоги є недоведеними. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову, що обумовлює необхідність відмови у позові в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи сторін та надані докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися в електронній формі, а електронний договір прирівнюється до письмового за умови належного його підписання. Також відповідно до ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту прийняття пропозиції (акцепту), який може бути здійснений, зокрема, шляхом використання одноразового ідентифікатора. Разом з тим, ключовим для правильного вирішення даного спору є встановлення факту отримання відповідачем грошових коштів. На виконання ухвали суду АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надало інформацію, відповідно до якої встановлено, що на ім`я [PERSON] було емітовано банківську картку № [NUMBER] , транзакція від 13.10.2022 на суму 12 000 грн була успішно здійснена, а грошові кошти зараховані на рахунок власника цієї картки, при цьому особа власника картки була належним чином верифікована банком. Суд зазначає, що зазначена довідка є належним та допустимим доказом, оскільки видана фінансовою установою у межах її повноважень, містить інформацію про банківську операцію та безпосередньо підтверджує факт зарахування коштів саме відповідачу. Таким чином, доводи відповідача про те, що він не отримував грошові кошти, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Щодо доводів відповідача про відсутність укладеного договору, суд зазначає, що сам по собі факт отримання грошових коштів, у поєднанні з наданими позивачем документами (кредитний договір, правила кредитування, довідка про ідентифікацію), свідчить про фактичне існування договірних правовідносин між сторонами. Отримання відповідачем грошових коштів є конклюдентною дією, що свідчить про прийняття умов договору за кредитним договором № 447768 від 13.10.2022 та набуття статусу позичальника. Посилання відповідача на недоліки оформлення електронного договору не можуть бути підставою для звільнення його від виконання зобов`язань, оскільки встановлено факт отримання ним грошових коштів. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідач отримав грошові кошти, але не повернув їх, у нього виник обов`язок їх повернення. Разом з тим, оцінюючи заявлений розмір процентів, суд виходить з принципів розумності, справедливості та добросовісності, закріплених у ст. ст. 3, 13 ЦК України. Нарахування процентів у розмірі, що майже у вісім разів перевищує суму основного боргу, є явно неспівмірним та таким, що порушує баланс інтересів сторін. З урахуванням обставин справи, строку користування кредитом, поведінки сторін, суд вважає за необхідне зменшити розмір процентів до розумного рівня. Суд приходить до висновку, що підлягають стягненню: основний борг у розмірі 12 000 грн; проценти у розмірі 12 000 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить 24 000 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити як необґрунтованих. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн., що відповідатимуть принципу розумності та пропорційності.

Outcome: partial