Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з відповідачем 12 грудня 2013 року уклала договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно умов договору сторони зобов`язались посвідчити договір нотаріально, однак відповідач від посвідчення договору ухиляється та не вчиняє ніяких дій з приведення домовленості у відповідність до закону. З часу укладення договору відповідач у квартирі не з`являвся, його речей там немає, будь-яких вимог або претензій до позивача відносно придбаної нерухомості не пред`являлось. За весь цей час нерухоме майно не витребувалось із володіння позивача відповідачем. Позивач в свою чергу користується квартирою, доглядає та утримує її, сплачує комунальні послуги. Таким чином, [PERSON] вважає, що має право на вищевказане нерухоме майно з підстав ст. 344 ЦК України, а саме за набувальною давністю. Наведені обставини стали приводом для звернення позивача із позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, про причини неявки не повідомив. Правом на подання відзиву не скористався. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, сторони 12 грудня 2013 року уклали договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На виконання домовленості відповідач передав позивачу ключі від квартири, а позивач в свою чергу почала користуватись нею, облаштувала її на свій розсуд, несе витрати зі сплати комунальних послуг. Так як на момент укладення договору купівлі-продажу, сторони не мали можливості посвідчити його нотаріально, вони домовились зробити це після його укладення. Однак, як з`ясувалось пізніше, посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально неможливо, оскільки відповідачем втрачено оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Так, судом встановлено, що з 12 грудня 2013 року позивач фактично, відкрито та безперервно володіє вищевказаною нерухомістю, доглядає та утримує її. Разом із тим, з часу укладення договору відповідач у квартирі, яку придбала позивач не з`являвся, його речей там немає, будь-яких вимог або претензій до позивача не пред`являлось. За весь цей час нерухоме майно не витребувалось із володіння позивача відповідачем. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ч.ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, що визначено ст. 344 ЦК України. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, позивач 12 грудня 2013 року добросовісно заволоділа належним відповідачу нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним. Таким чином, суд вважає, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , перейшла у володіння та користування позивача з законних підстав, внаслідок чого [PERSON] набула право власності за набувальною давністю. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються наданими доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved