Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» через свого представника Супрун Є.В. звернулося до суду із зазначеним позовом, згідно з яким просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитними договорами № 2001254286501 від 23.02.2019 та № 1001608161901 від 09.06.2020 у загальному розмірі 50383,78 грн, а також судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2422,40 грн. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що 23.02.2019 між акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2001254286501, за яким позичальнику надано кредит у сумі 23800 грн; 09.06.2020 укладено кредитний договір № 1001608161901, за яким позичальнику надано кредит у сумі 14343,00 грн. Відповідач довготривалий строк не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем станом на 04.06.2024 склала: 1) за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 у розмірі 36552,54 грн, з яких: 21213,17 грн - заборгованість за кредитом; 15339,37 грн - заборгованість за процентами; 0,00 грн - заборгованість за комісією; 2) за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901 у розмірі 13831,24 грн, з яких: 6073,93 грн - заборгованість за кредитом; 0,8 грн - заборгованість за процентами; 7756,51 грн - заборгованість за комісією. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бондаренко Ольги Михайлівни надійшов відзив на позовну заяву, у якому викладено заперечення проти стягнення необґрунтованих сум коштів. Зокрема, представником відповідача заперечується правомірність стягнення банком заборгованості за комісією у заявленому позивачем розмірі 7756,51 за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901, оскільки умовами передбачено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості складає 572,29 грн щомісяця. При цьому сам зміст послуги не роз`яснено, а також не перелічено, які саме послуги маються на увазі. Крім того, вважає, що в рахунок погашення комісії банком безпідставно стягнуто з відповідача грошову суму в розмірі 5978,45 грн., яка має бути відмінусована від загальної суми заборгованості за кредитом. Також представник відповідача звертає увагу на недоліки в наданому банком розрахунку заборгованості за договором від 23.02.2019 № 2001254286501, зазначає, що такий розрахунок не є прозорим, у ньому не зазначено період нарахування відсотків, а також є незрозумілим, яка саме відсоткова ставка була застосована банком при розрахунку відсотків: стандартна процентна ставка (47,88% річних) чи процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (62% річних). 26.12.2025 представником позивача надано детальний розрахунок заборгованості із зазначеною відсотковою ставкою та періодами нарахування заборгованості за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501. 14.01.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про доручення доказів, згідно з яким долучає виписку по рахунку за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501, яку відповідач отримала у відділенні банку, де їй надали зазначену виписку за 12/07/2021 та 07/09/2021. Представник відповідача зазначає, що наданий представником позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 охоплює період з 28.02.2019 по 30.05.2023, при цьому банкому здійснювалися нарахування щомісяця. Разом з тим, період з 30.08.2022 по 30.05.2023 на загальну суму нарахованих відсотків у розмірі 6339,29 гривень відображений у розрахунку заборгованості, однак зазначений період не відображений у наданих позивачем банківських виписках, які є первинними документами бухгалтерського обліку. У зв`язку з наведеним вважає необґрунтованою нараховану позивачем заборгованість за відсотками за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 у період з 30.08.2022 по 30.05.2023 у розмірі 6339,29 гривень. Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 09.06.2020 [PERSON] підписала Заяву № 1001608161901 на приєднання до договору комплексного обслуговування фізичних осіб, на підставі якої АТ «Перший Український Міжнародний Банк» видав кредит в сумі 14343,00 грн, фіксована стандартна процентна ставка - 0,01% річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99% від суми кредиту. Вказане також підтверджується копією Паспорту споживчого кредиту (а.с. 16). Крім того, 23.02.2019 [PERSON] підписала Заяву № 2001254286501 на приєднання до договору комплексного обслуговування фізичних осіб, на підставі якої АТ «Перший Український Міжнародний Банк» відкрив кредитну лінію на суму 9758,00 грн, фіксована стандартна процентна ставка - 47,88% річних, комісія за обслуговування кредиту не передбачена цим договором. Вказане також підтверджується копією Паспорту споживчого кредиту (а.с. 18). Факт укладення кредитних договорів та отримання відповідачем кредитних коштів не оспорюється сторонами. Відповідач користувалася кредитними коштами, але договірні зобов`язання перед позивачем належним чином не виконала, допустивши прострочення сплати платежів. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901 заборнованість [PERSON] становить 13831,24 грн, з яких: 6073,93 грн - заборгованість за кредитом; 0,8 грн - заборгованість за процентами; 7756,51 грн - заборгованість за комісією (а.с. 30-32) За період з 09.07.2020 по 29.06.2025 [PERSON] сплатила 5978,45 грн на погашення комісії (а.с. 30 зворот) Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 заборгованість [PERSON] становить 36552,54 грн, з яких: 21213,17 грн - заборгованість за кредитом; 15339,37 грн - заборгованість за процентами; 0,00 грн - заборгованість за комісією (а.с. 30-32) Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Надаючи оцінку доводам сторін щодо обґрунтованості нарахування позивачем щомісячної комісії за обслуговування кредиту, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі «Правила про споживчий кредит»). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит,- щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої ст.11, частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 13 липня 2022 року у справі №194/1387/19 (провадження №14-44цс21). Судом встановлено, що у кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та АТ «ПУМБ» від 09.06.2020 № 1001608161901 встановлено комісію за обслуговування кредиту. Однак, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості. При цьому, суд звертає увагу на те, що умови вищевказаного договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання положення кредитного договору від 09.06.2020 № 1001608161901 щодо плати за управління (обслуговування) кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених в кредитному договорі, нікчемними. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому суд зазначає, що у разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бондаренко О.М. у відзиві заявлена вимога про застосування наслідків недійсності умови про сплату комісії за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901. Нікчемність цієї умови договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця. З матеріалів справи вбачається, що за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901 АТ «Перший Український Міжнародний Банку» за період з 09.07.2020 по 29.06.2023 [PERSON] сплачено 5978,45 грн на погашення комісії. Сторона відповідача наполягає на застосуванні наслідків нікчемності правочину, а тому суд дійшов до висновку про необхідність перерахунку кредитної заборгованості [PERSON] за договором від 09.06.2020 № 1001608161901 з урахуванням стягнутої з неї АТ «ПУМБ» комісії, яка була визнана судом нікчемною. Враховуючи вищевикладене, суд при визначенні розміру кредитної заборгованості відповідача [PERSON] , вважає за необхідне зарахувати стягнуті з останньої кошти за комісію в рахунок непогашеної заборгованості. Враховуючи, що при сплаті [PERSON] грошових коштів на погашення кредиту зазначені платежі безпідставно зараховувалися банком в рахунок погашення заборгованості за комісією замість погашення заборгованості за тілом кредиту, з наданих позивачем виписок по банківському рахунку та розрахунків заборгованості вбачається, що дія кредитного договору штучно продовжувалася через неправомірні дії банку по неповному погашенню тіла кредиту за рахунок комісії. У випадку, якби банк зарахував усі платежі позичальника [PERSON] за комісією в погашення тіла кредиту, тіло кредиту було б погашено в повному обсязі. З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Таким чином, з огляду на безпідставне продовження банком дії кредитного договору шляхом незарахування платежів позичальника в рахунок погашення тіла кредиту, суд дійшов висновку про те, що відповідачем [PERSON] у випадку здійснення позивачем правильних нарахувань була б у повному обсязі погашена заборгованість за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901. Тому заявлені позивачем вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901 задоволенню не підлягають. Надаючи оцінку доводам представника відповідача [PERSON] - адвоката Бондаренко О.М. про недоведеність підстав для нарахування банком відсотків у розмірі 6339,29 грн за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 за період з 30.08.2022 по 30.05.2023, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"). Відповідно до положень ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України:назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом здійснення нарахувань за кредитним договором є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, та не містить відомостей, які б дозволили суду перевірити факт здійснення нарахувань за відсотками за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, а тому без підтвердження первинними документами не може бути доказом наявності заборгованості, на яких наполягає позивач. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що наявність самого лише розрахунку заборгованості, за умови відсутності інших доказів, які б могли підтвердити факт проведених позивачем нарахувань (платіжні доручення, меморіальні ордери, банківські виписки) та незаявлення позивачем клопотання про витребування доказів у разі неможливості подати докази самостійно, не є підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків у розмірі 6339,29 грн за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 за період з 30.08.2022 по 30.05.2023. Разом з цим, заборгованість за тілом кредиту та нарахування відсотків за період з 28.02.2019 по 30.08.2022 підтверджуються наданими позивачем належними та допустимими доказами. Згідно з довідкою про збільшення кредитного ліміту за договором від 23.02.2019 № 2001254286501 встановлений [PERSON] кредитний ліміт по картці неодноразово збільшувався, востаннє - 14.09.2020 кредитний ліміт встановлено у розмірі 23800,00 грн (а.с. 27 зворот). Крім того, факт користування [PERSON] кредитною карткою та нарахування відсотків за період з 28.02.2019 по 30.08.2022 підтверджується випискою з банківського рахунку [PERSON] (а.с. 32 зворот - 38). Крім того, факт встановлення відповідачу кредитного ліміту та користування нею кредитною карткою не заперечується стороною відповідача. Таким чином, підсумовуючи загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнарожний Банк» заборгованості за кредитним договором від 23.02.2019 № 2001254286501 у розмірі 30213,25 грн, що скаладається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21213,17 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 9000,08 грн. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09.06.2020 № 1001608161901 задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позову (59,97%), з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень Глави 8 ЦПК України. Так положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При подачі позовної заяви до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених вимог (59,97%). Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування судових витрат 1452,71 грн (2422,40 грн (судовий збір х 0,5997). На підставі викладеного, ст. ст. 207, 517, 526, 1048, 1049, 1054, 1077 ЦК України,

Outcome: partial