Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та 25.03.2026 року із заявою про зміну позовної вимоги (а.с. 1-8,65-66) та вимоги мотивує тим, що 24.10.2022 року він звернувся до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, з дисциплінарною скаргою від 24.12.2022 року на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. 28.11.2022 року отримав рішення члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, [PERSON] від 02.11.2022 року про відмову у відкритті дисциплінарного провадження за його дисциплінарною скаргою від 24.10.2022 року на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. 28.12.2022 року він звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою від 28.12.2022 року через підсистему «Електронний суд». В даній позовній заяві від 28.12.2022 року позивач просив суд зобов`язати члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, [PERSON] відкрити дисциплінарне провадження на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. за його дисциплінарною скаргою від 24.10.2022 року на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23 було повернуто його позовну заяву від 28.12.2022 року у справі № 320/1927/23, зазначаючи про те, що позивачем подано до цього самого суду інший позов до цього самого відповідача з тим самим предметом. Однак. Позивач зазначає, що на час ухвалення суддею Балакалицьким А.І. ухвали від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23 в Київському окружному адміністративному суді не було позову до цього самого відповідача з тим самим предметом, тому 10.02.2023 року він звернувся через підсистему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою від 10.02.2023 року на вищезазначену ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23. 16.03.2023 року позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1984,80 грн., за подання вищезазначеної апеляційної скарги та комісію у розмірі 39,70 грн., за сплату даного судового збору. Отже, всього ним було витрачено 2024,50 грн., за подання його вищезазначеної апеляційної скарги. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 року у справі № 320/1927/23 було задоволено його вищезазначену апеляційну скаргу; скасовано ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23, а справу № 320/1927/23 було направлено до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. Вищезазначену постанову ніхто не оскаржував. Таким чином, вищезазначеною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23 йому було незаконно відмовлено в доступі до правосуддя. Зазначає, що вищезазначеною ухвалою від 02.02.2023 року було порушено суть його права на доступ до суду. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Для того, щоб захистити суть його права на доступ до суду, його права та його інтереси, йому знадобилося подати вищезазначену апеляційну скаргу на вищезазначену незаконну ухвалу від 02.02.2023 та витратити 2024,50 грн., за подання вищезазначеної апеляційної скарги на вищезазначену незаконну ухвалу від 02.02.2023 року. Крім того, позивач зазначає, що з 2023 року по 2026 рік ціни зросли не все, а отже у 2026 році на суму 1984,80 грн., не можна придбати та сплатити те саме, що можно було придбати та сплатити у 2023 році. Отже, сума 1984,80 грн., які він сплатив у 2023 році за подання вищезазначеної апеляційної скарги, не є еквівалентною сумі 1984,80 грн., у 2026 році. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже, у 2026 році судовий збір за подання до адміністративного суду апеляційної скарги в електронній формі на ухвалу суду становить 2662,40 грн. Таким чином, сума 1984,80 грн., у 2023 році є еквівалентною сумі 2662,40 грн., у 2026 році. З огляду на вищевикладене сума 39,70 грн., які він сплатив у 2023 році в якості комісії за сплату вищезазначеного судового збору, також не є еквівалентною сумі 39,70 грн., у 2026 році. Прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2026 році в порівнянні з прожитковим мінімумом для працездтатиних осіб у 2023 році зріс на 23,99403874813711%. Отже, сума, яка є еквівалентою у 2026 році сумі 39,70 грн., у 2023 році, є сума, яка скадається з 39,70 грн., та з 23,99403874813711% від цієї суми. Таким чином, сума 39,70 грн., у 2023 році є еквівалентною сумі 49,22 грн., у 2026 році. Просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 2711,62 грн. компенсації матеріальної шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення аналогічні вищевикладеному, додавши, що звернувся до суду із даним позовом за місцем свого проживання, а до Київського окружного адміністративного суду та Шостого апеляційного адміністративного суду із клопотаннями про повернення судового збору він не звертався. Представник відповідача Державної казначейської служби України Михайлик Н.В. у судовому засіданні підтримала наданий відзив, в якому вказано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завданої матеріальної шкоди (уточнила усно, так як було письмово зазначено «моральної») та не наведено відповідних розрахунків. Також зазначає, що відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Казначейство виступає від власного імені самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України. Станом на момент відкриття провадження у справі ні Державна казначейська служба України як самостійний суб`єкт правовідносин, ні її працівники не вчиняли жодних незаконних дій та не допускало протиправної бездіяльності по відношенню до позивача, що могло б порушити його законні права та інтереси. Верховний Суд зазначає, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Казначейства чи його територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є саме Держава Україна, а не Казначейство чи його територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (пункт 64). Враховуючи викладене просять суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.44-45). Представник відповідача Київського окружного адміністративного суду в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомляв належним чином. Надіслав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що позивач не позбавлявся права на звернення до суду, не був позбавлений можливості оскаржити ухвалу, фактично скористався правом апеляційного перегляду та досяг результату у вигляді скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду. Отже, процесуальний механізм спрацював саме так, як це і передбачено законом. За таких обставин твердження про те, що самим лише постановленням ухвали від 02.02.2023 року йому було завдано майнової шкоди, що підлягає стягненню в деліктному порядку, не знаходить належного правового обґрунтування. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами ані наявності незаконного рішення у тому значенні, яке є необхідним для застосування статті 56 Конституції України та ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України, ані того, що сплачений ним судовий збір та банківська комісія є саме матеріальною шкодою, а не процесуальними витратами, ані існування прямого причинного зв`язку між ухвалою суду першої інстанції та заявленою до стягнення сумою. За відсутності сукупності цих умов цивільно-правова відповідальність держави не виникає. З огляду на викладене, просять суд у задоволені позовних вимог [PERSON] , про стягнення матеріальної шкоди відмовити в повному обсязі. (а.с.58-60). Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся 24.10.2022 року до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, з дисциплінарною скаргою від 24.10.2022 року на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. (а.с.31-35). Рішенням Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження від 02.11.2022 року № 623дс-22 відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження стосовно прокурора окружної прокуратури міста Суми Сумської області Передерія В.Г. (а.с.23-24). Не погоджуючись з Рішенням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження від 02.11.2022 року № 623дс-22, 28.12.2022 року [PERSON] , через підсистему «Електронний суд» звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив: зобов`язати члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, [PERSON] відкрити дисциплінарне провадження на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. за його дисциплінарною скаргою від 24.10.2022 року на прокурора Окружної прокуратури міста Суми Передерія В.Г. (а.с.11-19). Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23 позовну заяву [PERSON] до члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, повернуто позивачу, оскільки позивачем подано до суду інший позов до цього самого відповідача з тим самим предметом та з однакових підстав (справа №320/1925/23) і щодо такого позову на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, в адміністративній справі №320/1925/23 не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду. (а.с.25-26). 10.02.2023 року позивач [PERSON] звернувся через підсистему «Електронний суд» до Шостого апеляційногого адміністративного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23 (а.с.29-30). Ухвалою судді Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2023 року у справі № 320/1927/23 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року було залишено без руху, оскільки не було сплачено судовий збір, який апелянт має сплатити на підставі п.1 ч.5 ст. 296 КАС, ч. 1 ст. 4, п.5 ч.2, ч.3 ст.4 Закону України Про судовий збір, Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік у сумі 1984,80 грн. (а.с.27-28). 16.03.2023 року [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 1984,80 грн., за подання вищезазначеної апеляційної скарги та комісію у розмірі 39,70 грн., за сплату даного судового збору, що підтверджується копією квитанції 32528798800006500104 (а.с.9). Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 року у справі № 320/1927/23 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року скасовано, а справу за адміністративним позовом [PERSON] до члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії направлено до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. (а.с.20-22). Позивач вважає, що оскільки ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі № 320/1927/23 його позовну заяву було повернуто, та зазначена ухвала в подальшому була скасована постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 року, то сам факт такого скасування, на думку позивача, свідчить про незаконність судового рішення і, відповідно, про наявність підстав для відшкодування витрат, понесених ним як матеріальної шкоди у зв`язку з поданням апеляційної скарги, яка еквівалента сумі витрат станом на 2026 рік у розмірі 2711,62 грн. Однак, з такими доводами і позицією позивача погодитися не можна, виходячи з наступного. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Обґрунтуванням стягнення з відповідача майнової шкоди у загальному розмірі 2711,62 грн. позивач зазначає, що відповідно статті 56 Конституції України, статтей 1173, 1174, 1176 ЦК України за будь-які незаконні рішенні, дії та бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, якими особі було завдано шкоди, особа має право на відшкодування шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України). Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судовій практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, застосування статті 56 Конституції України у взаємозв`язку зі статтями 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України передбачає необхідність встановлення всіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявності незаконного рішення, дії чи бездіяльності, наявності шкоди, а також прямого причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою та заявленою шкодою. Саме лише незадоволення особи процесуальним рішенням або навіть його подальше скасування в апеляційному порядку не є тотожним встановленню незаконності у деліктному розумінні. Позивач фактично виходить із того, що скасування ухвали суду першої інстанції саме по собі є достатнім доказом незаконності дій суду. Проте такий підхід суперечить самій природі інстанційного перегляду судових рішень. Відповідно до Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним і керується верховенством права, а судове рішення ухвалюється іменем України; водночас система апеляційного та касаційного перегляду існує саме для перевірки правильності застосування норм матеріального та процесуального права судами нижчих інстанцій. Отже, скасування судового рішення є складовою функціонування системи правосуддя та процесуальною формою судового контролю, а не безумовним підтвердженням деліктної протиправності поведінки суду як органу державної влади. Аналогічний підхід простежується і в судовій практиці Верховного Суду який неодноразово зазначав, що для застосування статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема протиправності рішення органу державної влади, наявності шкоди та причинного зв`язку між такими діями і шкодою. Сам по собі факт скасування рішення суду або іншого органу не є достатньою підставою для покладення на державу обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки інститут інстанційного перегляду судових рішень спрямований саме на виправлення можливих процесуальних помилок суду. Оскаржувана позивачем ухвала від 02.02.2023 року була постановлена судом у межах здійснення правосуддя та на підставі наданих суду процесуальних повноважень. Стаття 129-1 Конституції України закріплює обов`язковість судового рішення, а перегляд такого рішення здійснюється виключно у передбаченому процесуальним законом порядку. Конституція України не передбачає, що будь-яке скасоване рішення автоматично утворює самостійну підставу для стягнення шкоди з держави. Навпаки, механізм апеляційного перегляду і є тим належним засобом виправлення можливих помилок суду першої інстанції, який і був реалізований позивачем. Крім того, з позовної заяви вбачається, що матеріальна шкода, яку позивач хоче стягнути з відповідача складається з суми судового збору за подання апеляційної скарги та банківської комісії, що були сплачені ним у зв`язку з реалізацією права на апеляційне оскарження з урахуванням еквівалентності суми витрат станом на 2026 рік у розмірі 2711,62 грн. Проте за своєю правовою природою такі кошти не є майновою шкодою у деліктному значенні, а становлять процесуальні витрати, понесені учасником справи у зв`язку зі здійсненням ним процесуальних прав. Кодекс адміністративного судочинства України встановлює окреме правове регулювання судових витрат та їх розподілу, а тому сплачений судовий збір не може довільно перекваліфіковуватися позивачем у «шкоду» лише тому, що він не бажає розглядати ці витрати як елемент процесуального механізму доступу до апеляційного перегляду. Стаття 139 КАС України прямо регулює питання судових витрат у адміністративному процесі, що ще раз підтверджує: витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, є саме процесуальними витратами, а не збитками у розумінні статей 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України. Також, третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц). Причинний зв`язок між ухвалою суду першої інстанції та заявленою до відшкодування сумою також не є таким, яким його намагається подати позивач. Сплата судового збору за подання апеляційної скарги стала наслідком не автоматичної, неминучої та безпосередньої дії суду, а реалізації самим позивачем свого процесуального права на апеляційне оскарження. Таке право гарантується законом, а його здійснення завжди пов`язане з відповідними процесуальними наслідками, у тому числі з обов`язком сплати судового збору у випадках, передбачених законом. Отже, між ухвалою від 02.02.2023 року та витратами позивача відсутній той прямий, безпосередній і необхідний причинно-наслідковий зв`язок, який є обов`язковою умовою деліктної відповідальності держави. Інакше кажучи, витрати були понесені не як результат примусового майнового позбавлення з боку відповідача, а як результат вільного вибору позивачем способу захисту своїх прав у межах установленої законом процедури Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами ані наявності незаконного рішення у тому значенні, яке є необхідним для застосування статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, ані того, що сплачений ним судовий збір та банківська комісія є саме матеріальною шкодою, а не процесуальними витратами, ані існування прямого причинного зв`язку між ухвалою суду першої інстанції та заявленою до стягнення сумою. За відсутності сукупності цих умов цивільно-правова відповідальність держави не виникає. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON] про стягнення компенсації матеріальної шкоди задоволенню не підлягає, так як вимоги не доведені належними та достатніми доказами у розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, а тому є необгрунтованими.

Outcome: dismissed