Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Олександрійської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] приходиться йому матір`ю, [INFO] його мати померла. Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 10.12.1992 року за № 51-24, на підставі Рішення Марганецької ради народних депутатів № 120 від 15.02.1974 року. Вказав, що він разом зі своєю матір`ю - [PERSON] з 2022 року по день її смерті [INFO] проживали разом за однією адресою: [ADDRESS] , як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за №5138-5002549343 та №№5138-5002548348 від 31.01.2023 року, виданих на їх ім`я Управлінням соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеси та довідкою ЖБК «Ленінський-10» від 28.08.2025 р.. Юридичного місця проживання, як свого: [ADDRESS] так і його матері: [ADDRESS] , вони не змінювали, оскільки сподівалися повернутися додому після завершення бойових дій, які тривають до теперішнього часу, у тому числі і поблизу м. Марганець. Зазначив, що факт його постійного проживання разом з матір`ю в період з 2022 року по [INFO] ( день її смерті матері ) за адресою: [ADDRESS] може бути також підтверджений показаннями свідків. Весь цей час він здійснював постійний догляд за своєю матір`ю. Звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, після смерті матері, він не поспішав так, як переніс втрату рідної йому людини матері, а після її похорон сам був морально виснаженим? оскільки самотужки опікувався матір`ю. ЇЇ неходячу, після влучення снаряду до сусідської квартири, він перевіз з міста Марганця до міста Одеси. Окрім того, вважав себе таким, що прийняв спадщину так, як постійно проживав разом зі своєю матір`ю до дня її смерті, тобто на час відкриття спадщини. Лише через деякий час він звернувся до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, померлої [INFO] . Було відкрито спадкову справу за № 177с/2025, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено з підстав пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини. Встановлення факту постійного проживання однією сім`єю із матір`ю [PERSON] йому необхідно для оформлення спадщини, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Також вказав, оскільки у його матері [PERSON] були правнуки [PERSON] та [PERSON] , то спадщина не є відумерлою і фактично прийнята малолітніми особами, яких він зазначає відповідачами та їх батька, який діє в їх інтересах. Просить суд встановити факт постійного проживання, його [PERSON] , [INFO] , зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні, яке відбулося 12 березня 2026 року, представник позивача адвокат Сабліна Ю.С. позовні вимоги підтримали, просила їх задовільнити, з підстав, викладених у позовній заяві, 25 березня 2026 року у судове засідання не з`явилася, надала заяву про подальший розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Відповідач [PERSON] від свого імені та як законний представник малолітніх [PERSON] та [PERSON] надав суду заяву, в якій просить суд розгляд даної справи провести за відсутності відповідачів. Позовні вимоги [PERSON] повністю визнає. Проти їх задоволення не заперечує. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Олександрійської міської ради у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. Пояснення щодо позову не надав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що він являється головою ЖБК по вулиці Марсельська, будинок № 10. Підтверджує, що позивач разом зі своєю матірю приїхали та заселилися до них у будинок у 2022 році, проживали у двох до моменту її смерті. Померла вона у 2024 році. Він бачив як мати позивача виходила до двору на прогулянки, спілкувалася із сусідами. Свідок [PERSON] у засіданні підтвердила, що вона проживає по [ADDRESS] , є сусідкою по квартирі позивача. Позивач з матірю приїхали восени 2022 року та проживали разом до смерті матері. На даний час позивач проживає у квартирі один. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що вона проживає за тією ж адресою, що і позивач, а саме по [ADDRESS] , вона у квартирі [ADDRESS] . А позивач з матір`ю у квартирі [ADDRESS] . Приїхали вони восени 2022 року, [PERSON] повідомив, що вони приїхали з міста Марганець Дніпропетровської області. У 2024 році мати [PERSON] померла. На час смерті вони проживали разом. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши копію спадкової справи, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] та померла [INFO] [PERSON] , [INFO] , являються між собою сином та матір`ю. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] Серія [NUMBER] , видане 20.04.1951 року Ходорівським РАЦС, відповідно до якої його батьками являлися: батьком- [PERSON] , матір`ю [PERSON] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла у віці 94 роки, в місті Одеса, Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, Серія [NUMBER] , виданого 11 червня 2024 року Томаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 463. За життя [PERSON] значилася зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Довідки ЖСК ДУ-1 від 08.08.2016 року та копією домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] . З Реєстраційного посвідчення Марганецького бюро технічної інвентаризації від 10.12.1992 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Марганецької ради народних депутатів № 120 від 15.02.1974 року. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої сектором реєстрації та обліку громадян Марганецької міської ради Дніпропетровської області №15/04-3448 від 28.09.2020 року зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач у своєму позові, що також підтверджується матеріалами справи, він разом зі своєю матір`ю - [PERSON] в період з 2022 року по день її смерті [INFO] , проживали спільно, як внутрішньо переміщені особи, за однією адресою - [ADDRESS] , він здійснював за нею постійний догляд, свого юридичного місця проживання вони не змінювали, оскільки сподівалися повернутися додому після завершення бойових дій, які тривають до теперішнього часу, в тому числі і поблизу м. Марганець. Відповідно до Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за №5138-5002548348 від 31.01.2023 року, виданої Управлінням соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеса, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] є: [ADDRESS] , фактичним місцем його проживання є [ADDRESS] . Відповідно до Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за №5138-5002549343 від 31.01.2023 року, виданої Управлінням соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеса, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] є: [ADDRESS] , фактичним місцем її проживання є [ADDRESS] . Згідно довідки виданої ЖБК «Ленінський-10» за № 14/25 від 28.08.2025 року [PERSON] , проживав разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 2022 року по день її смерті - [INFO] . Після смерті матері позивач вчасно не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки переживав втрату рідної йому людини матері, а після її поховання, сам був морально виснаженим так, як самотужки опікувався нею. Оскільки [PERSON] постійно проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] до дня її смерті, тобто на час відкриття спадщини, то вважав себе таким, що фактично прийняв спадщину. За вищевказаних підстав, своєчасно не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Лише 31.03.2025 року [PERSON] звернувся до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, померлої [INFO] , отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, що підтверджується листом - відповіддю наданою [PERSON] державним нотаріусом Приморської Державної нотаріальної контори у місті Одеса Ворсуляк А.М. №872с/02-14 від 31.03.2025 року. Встановлення факту постійного проживання однією сім`єю із [PERSON] позивачу необхідно для оформлення спадщини. Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13). Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 29 Цивільного Кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання: Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Частиною 9 ст.6 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21). Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав. Згідно статті 1 ч.1 абз.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (стаття 4 ч. 1, 2 Закону). Частиною першою статті 5 Закону визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, зі змінами, регулює як механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, так і облік даних про внутрішньо переміщених осіб, включених до Єдиної інформаційної бази, у тому числі, містить дані про фактичне місце проживання/перебування таких особи, які по суті являють собою реєстрацію фактичного місця проживання/перебування цих особи у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території України, на якій була проведена реєстрація місця проживання/перебування осіб до їх переселення до інших регіонів країни. У зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" прийнятий Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), згідно пункту 4 якого визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. На період тимчасової окупації територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя положення частини першої статті 4 Закону України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні не поширюється на осіб, місце проживання яких зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання. Особа, місце проживання якої зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки. Відомості про зареєстроване місце проживання такої особи у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, вносяться до реєстру територіальної громади, яка здійснила відповідну реєстраційну дію за межами тимчасово окупованої території може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки. Відповідно до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (в редакції, що діяла на час звернення з позовом у цій справі) вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги. Порядок реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів, встановлювались Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року N 207 (далі - Правила). Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 7 Правил). В абзаці 1 пункту 9 Правил встановлено, що відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1. В пункті 18 Правил наведений перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання. Зокрема, документами, що підтверджують право на проживання в житлі, можуть бути: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Зняття з реєстрації місяця проживання передбачено пунктом 26 Правил, яким, крім іншого, визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, й інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів) (абзац 8 пункту 26 Правил). Аналогічні положення визначені і Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року N 265, який набрав чинності 14 березня 2022 року. У пункті 4 вказаного Порядку в чинній редакції передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання. Позивач по справі [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , так як спадкоємець, який фактично прийняв спадщину, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини. Те, що в дійсності позивач постійно проживав з матір`ю [PERSON] , з 2022 року до дня її смерті [INFO] , за фактичним місцем їх перебування [ADDRESS] , як внутрішньо переміщених осіб, підтверджується матеріалами справи, так допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] з 2022 року проживав разом з матір`ю [PERSON] , за місцем їх фактичного перебування, як внутрішньо переміщені особи, - [ADDRESS] , що також підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за №5138-5002548348 та №5138-5002549343 від 31.01.2023 року, виданих Управлінням соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеса, відповідно до яких зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] є: [ADDRESS] , фактичним місцем його проживання є [ADDRESS] ; зареєстрованим місцем проживання [PERSON] ,, [INFO] є: [ADDRESS] , фактичним місцем її проживання є [ADDRESS] , а також довідкою, виданою ЖБК «Ленінський-10» за № 14/25 від 28.08.2025 року, згідно якої [PERSON] , проживав разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2022 року по день смерті - [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У судовому засіданні безпосередньо були досліджені фотознімки, а також спадкову справу № 177с/2025 на майно померлої [INFO] [PERSON] , наданої на запит суду 28.11.2025 року Приморською Державною нотаріальною конторою у місті Одеса. Таким чином, оцінюючи у сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Оскільки позивач не просить стягнути судові витрати по справі з відповідача, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved