Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилалась на те, що 18.01.2021 року державним виконавцем Шевченківського Відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було відкрито виконавче провадження №64152029 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17.12.2020 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська у справі №204/8912/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 18.12.2019 року та до закінчення останньою навчання, до 30.06.2022 року, але не більше ніж до 23 років. 01.05.2025 року на адвокатський запит було отримано відповідь від ДПТНЗ «ДРЦПТО» про те, що [PERSON] була достроково відрахована з вказаного навчального закладу з 28.10.2021 року як така, що не закінчила повного курсу навчання. 07.05.2025 року представник позивачка подала державному виконавцю заяву про закінчення виконавчого провадження, в зв`язку із закінченням 2810.2021 року строку для стягнення аліментів. 13.05.2025 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. В рамках останнього з [PERSON] на користь [PERSON] мали бути стягнуті аліменти за період з 18.12.2019 року по 27.10.2021 року в сумі 22322 грн. 66 коп. Фактично було стягнуто кошти в сумі 31000 грн. Таким чином, незаконно стягнуто 8677 грн. 34 коп. На заяву представника позивачки від 18.08.2025 року виконавчою службовою було повідомлено, що стягнуті кошти було перераховано на рахунок стягувача. Посилаючись на вказані обставини та порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження», що стало наслідком безпідставного стягнення з позивачки коштів в сумі 8677 грн. 34 коп., нарахованих та стягнутих з позивачки після завершення стягувачем [PERSON] навчання, позивачка на підставі ст.ст.22,625,1173,1174 ЦК України, просила стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8677 грн. 34 коп., інфляційні втрати за період з 01.07.2022 року по 30.11.2025 року в сумі 3185 грн. 66 коп., а також понесені по справі судові витрати. У наданому відзиві представник Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просив відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування заперечень посилався на те, що в рамках виконавчого провадження №64152029 на підставі постанови державного виконавця від 22.03.2021 року аліменти з боржника [PERSON] стягувались за місцем її роботи в КНП «Стоматологічна поліклініка №1» ДМР. В період з 18.03.2021 року по 13.06.2025 року до відділу жодних звернень від стягувача та боржника не надходило, у т.ч. щодо закінчення навчання стягувача з 28.10.2021 року. Таким чином, стягувач приховала факт закінчення навчання, чим ввела в оману державних виконавців та боржника. На підставі заяви представника боржника від 07.05.2025 року, державним виконавцем 13.05.2025 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.7 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Також представником відповідача зазначено, що стягнути за виконавчим листом кошти були перераховані на рахунок стягувача. Вимоги про повернення безпідставно набутих коштів не застосовуються до аліментів, останні є власністю дитини та витрачаються виключно на її потреби. Крім того, станом на березень 2021 року за боржником існувала непогашена заборгованість по аліментам в сумі 16000 грн. У відповіді на відзив представник позивачки зазначив, що викладені у відзиві доводи щодо ненадходження до державного виконавця заяв про закінчення виконавчого провадження не відповідають дійсності, оскільки така заява подавалась представником позивачки 07.05.2025 року на електронну пошту відповідача. В зв`язку з бездіяльністю державного виконавця відповіді на заяву надано не було. 12.06.2025 року на електронну пошту відповідача направлено нагадування про розгляд заяви від 07.05.2025 року, а 17.06.2025 року та 18.08.2025 року заяву про повернення помилково стягнутих коштів. Заподіяння позивачці матеріальної шкоди неправомірними діями державного виконавця, а також наявність прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою виконавця та завданою шкодою підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 08.01.2026 року позов було залишено без руху. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 21.01.2026 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі явку своїх представників не забезпечили, про причини неявки не повідомили. Враховуючи повторну неявку останніх, надання представником виконавчої служби відзиву на позов, а також призначення справи до розгляду в спрощеному позовному провадженні, суд у відповідності до ст.223 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки сторін, за наявними у справі матеріалами. Заслухавши пояснення представника позивачки, перевіривши доводи, викладені сторонами в поданих заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у Першому Правобережному ВДВС у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра перебувало виконавче провадження №64152029 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17.12.2020 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі №204/8912/19, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 18.12.2019 року та до закінчення навчання, до 30.06.2022 року, але не більш ніж до 23 років. З долученої до позову копії витягу з наказу №47 «В-УДЗ» від 01.11.2021 року Державного професійно-технічного навчального закладу «Дніпровський регіональний центр професійно-технічної освіти» вбачається, що [PERSON] була достроково відрахована з навчального закладу з 28.10.2021 року. Вказаний витяг було отримано на адвокатський запит представника [PERSON] адвоката Степанюкової Л.М. 07.05.2025 року остання звернулась до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження №64152029, додавши до останньої відповідні копії документів, у т.ч. наказу №47 «В-УДЗ» від 01.11.2021 року. 13.05.2025 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.7 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку із закінченням строку для стягнення аліментів та відсутності заборгованості. Як зазначено позивачкою та вбачається із долученого до відзиву розрахунку державного виконавця, станом на березень 2021 року у боржника [PERSON] існувала заборгованість по аліментам в сумі 16000 грн. В період з квітня 2021 року по червень 2022 року включно нараховувались аліменти в розмірі 1000 грн., щомісячно, сплачувались боржником в розмірі 2000 грн., щомісячно, в червні 2022 року в розмірі 3000 грн. Станом на 01.06.2025 року заборгованість відсутня. З долучених до відзиву платіжних доручень вбачається, що стягнуті з боржника кошти перераховувались на рахунок стягувача. В пред`явленому позові, [PERSON] посилалась на те, що з неї мали бути стягнуті аліменти за період з 18.12.2019 року по 27.10.2021 року в сумі 22322 грн. 66 коп. Фактично було стягнуто кошти в сумі 31000 грн. Таким чином, незаконно стягнуто кошти в сумі 8677 грн. 34 коп. Також позивачка вважала, що вказана сума є матеріальними збитками, що завдані з вини державного виконавця та внаслідок порушення ним вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» п римусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Частинами 1,5 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом. Частинами 1,2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки; 6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, cтвореного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», вчинити дії щодо зняття арешту з майна, щодо якого було здійснено заходи із заміни майна, передбачені статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». Частиною 4 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.8 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ч.ч.1,2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Відповідно до ч.1 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження (ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно ч.ч.6,7,8 вказаного вище Закону у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, за відсутності заборгованості із сплати аліментів підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, повертають виконавцю постанову про стягнення аліментів з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувачу присуджених йому сум аліментів. Якщо відраховані з боржника суми аліментів не були перераховані стягувачу, виконавець письмово повідомляє стягувачу про розмір заборгованості, що утворилася, та роз`яснює йому права на звернення з позовом до підприємства, установи, організації, фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи, якщо така заборгованість утворилася з їхньої вини. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Пунктом 7 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів. Статтею 199 СК України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів і повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Частиною четвертою ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд враховує, що стягнуті в рамках виконавчого провадження №64152029 кошти у рахунок аліментних зобов`язань з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] були перераховані на рахунок останньої та є її власністю. Стягувача [PERSON] позивачка в якості відповідача/співвідповідача не залучала та вимог до останньої не заявляла. В пред`явленому позові та поясненнях під час розгляду справи представник позивачки посилався на те, що зайво стягнуті з останньої кошти в рахунок аліментних зобов`язань, які є кондиційними, не можуть бути стягнуті з [PERSON] . При цьому, посилаючись на порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження», що стало наслідком безпідставного стягнення з позивачки коштів в сумі 8677 грн. 34 коп., нарахованих та стягнутих з позивачки після завершення стягувачем [PERSON] навчання, позивачка на підставі ст.ст.22,625,1173,1174 ЦК України, просила стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8677 грн. 34 коп., інфляційні втрати за період з 01.07.2022 року по 30.11.2025 року в сумі 3185 грн. 66 коп., а також понесені по справі судові витрати. Суд приймає до уваги, що стягнення аліментів проводилось виконавчою службою до червня 2022 року включно, тобто в межах строків, визначених в судовому рішенні та зазначених у виконавчому листі - з 18.12.2019 року та до закінчення [PERSON] навчання, до 30.06.2022 року, але не більше ніж до досягнення останньою 23 років (30.10.2024 року). Положенням Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено обов`язку державного виконавця перевіряти факт проходження навчання отримувачем аліментів. В свою чергу, положення ч.ч.4,8 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» визначають обов`язок саме стягувача та боржника невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій. Також встановлено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. З матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачкою, що про припинення навчання стягувачем [PERSON] , ані остання, ані позивачка, як боржник у виконавчому проваджені, до травня 2025 року виконавчу службу не повідомляли. Зважаючи на те, що державний виконавець виконувала судове рішення відповідно до чітких вказівок про стягнення аліментів, зазначених у виконавчому листі (до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення отримувачем аліментів 23 років), а відомостей про закінчення нею навчання стягувач своєчасно не надала, вказане свідчить про відсутність з боку державного виконавця порушень вимог виконавчого документу та Закону України «Про виконавче провадження», а, відповідно, і про відсутність правових підстав для покладення на відповідачів відповідальності по відшкодуванню зайво стягнутих аліментів з позивачки, а також відповідальності згідно ст.625 ЦК України. В зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. З огляду на звільнення позивачки від сплати судового збору відповідно до п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», а також відмову в задоволенні позову, понесені позивачкою по справі судові витрати у вигляд витрат на правову допомогу покладаються на останню, інші судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed