Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Мукачівська окружна прокуратура в інтересах держави звернулася до суду з позовом до відповідачів про: 1. Визнання незаконним та скасування рішення Верхньокоропецької сільської ради від 20.06.2024 №1176 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] », на підставі якого передано в оренду строком на 49 років [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером №2122785000:11:000:0245 площею 0,0422 га для городництва (угіддя рілля), яка розташована на території с. Березинка (надалі Рішення). 2. Визнання недійсним договору оренди земельної ділянки за кадастровим номером №2122785000:11:000:0245 від 01.07.2024, укладеного між Верхньокоропецькою сільською радою та [PERSON] (надалі Договір оренди). 3. Зобов`язання [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) повернути Верхньокоропецькій територіальній громаді земельну ділянку за кадастровим номером №2122785000:11:000:0245 площею 0,0422 га. (надалі Земельна ділянка). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що відповідно до генерального плану с. Березинка, розробленого Українським державним інститутом проектування міст «Дніпроміст» у 1993 році (надалі Генеральний план), територія на якій розташована Земельна ділянка накладається на територію школи с. Березинка та відноситься до житлової та громадської забудови. Факт накладення Земельної ділянки на територію школи підтверджується графічним співставленням розташуванням спірної земельної ділянки після її надання в оренду відповідачу (2) із зображенням генерального плану с. Березинка. Нормативно-правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи статті 17, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та статті 123 Земельного кодексу України. Від представника відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому висловлено незгоду із заявленим позовом. На обґрунтування своєї позиції представник, зокрема, зазначає, що посилання позивача на ту підставу, що раніше за школою «обліковувалась» земельна ділянка більшої площі, є юридично необґрунтованим, у зв`язку із тим, що облік земель не є речовим правом. Земельна ділянка передана школі у межах фактичного використання, що відповідає законодавству, а посилання позивача на історичний облік є юридично необґрунтованим. Також, представник відповідача (2) зазначає, що до позовної заяви не додано жодного письмового (належного) доказу на підтвердження факту порушення органом місцевого самоврядування порядку виділення Земельної ділянки. Межі земельної ділянки сформовано відповідно до попередньо встановлених меж фактичного використання сусідньої ділянки закладом освіти. Дані межі були погоджені як органом місцевого самоврядування так і самим закладом освіти. Від представника відповідача (1) до суду також надійшов відзив на позовну заяву. Обґрунтовуючи незгоду із заявленими позовними вимогами, представник відповідача (1) зазначає, що земельна ділянка для закладу освіти була сформована у відповідності до фактичних норм землекористування нею впродовж більше як 20 років. Цільове призначення не змінювалося, жодних дій щодо внесення даних про зміну призначення та категорії не вносилося, що і відображено в технічній документації. Окрім того, представник відповідача (1) вказує на те, Договір оренди Земельної ділянки був укладений у відповідності до законодавства та не суперечить будь-яким нормам, а відповідач (2) є особою, яка належним чином та за призначенням використовує дану земельну ділянку. Представником Мукачівської окружної прокуратури подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що 19.04.2024 у Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером 2122785000:11:000:0243 із цільовим призначенням 03.02 Для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти, що підтверджується витягом НВ-3200544512024, який доданий до позовної заяви. Проте, дана реєстрація відбулася значно пізніше, як це було запроектовано містобудівною документацією Генеральним планом. Також, від території школи неправомірно було вилучено ділянку у формі квадрату площею 422 кв.м., а тому за школою залишилося не 5421 кв.м., а лише 5000 кв.м., або 0,5000 га. Окрім цього, відповідачем (1) не спростовано тезу, вказану в позовній заяві про те, що спірна земельна ділянка відведена за рахунок житлової та громадської забудови, що підтверджується інформацією, наданою листом Мукачівської РВА від 26.03.2025 №430/02-14 та Генеральним планом. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 5 січня 2026 року відкрито провадження по справі, ухвалено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження. На підставі ухвали суду від 12 березня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача (1) про витребування доказів, клопотання представника позивача про долучення доказів задоволено, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві та відповідях на відзиви, додатково зазначивши, що органом місцевого самоврядування не могло бути прийнято рішення про формування Земельної ділянки як об`єкту цивільних прав та передання її в оренду без врахування даних Генерального плану, чи внесення відповідних конфігуративних та класифікаційних змін до нього, а факт накладення наданої в оренду Земельної ділянки на «територію» школи в с. Березинка підтверджується даними листа Мукачівської районної державної адміністрації (районна військова адміністрація) від 26.03.2025 №430/02/14 та графічним співставленням спірної Земельної ділянки на підставі Генерального плану та наданого ним картографічного зображення, посвідченого начальником відділу інфраструктури містобудування та архітектури житлово-комунального господарства Мукачівської РДА- РВА В. Зозулинцем. Представник відповідача (1) в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні поданого позову з підстав, які наведені у поданому до суду відзиві. Представник відповідача (2), прийнявши участь у судовому розгляді справи, у задоволенні позовних вимог також просила відмовити з посиланням на те, що передана її довірителю в оренду Земельна ділянка не накладається, а є сусідньою до земельної ділянки, яка була безпосередньо сформована та передана у користування закладу освіти з урахуванням їх фактичних меж перед формуванням Земельної ділянки. Отже, фактичні межі за школою були визначені лише у січні 2024 року, тому вести мову про накладення земельних ділянок не можна, а наявність Генерального плану є лише запобіжником щодо зміни класифікації окремих земельних ділянок, а не їх безпосередніх меж. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що у відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20). Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимоги про визнання недійсним та скасування Рішення, визнання недійсним Договору оренди, а також повернення Земельної ділянки та навів підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактів порушення земельного законодавства при наданні відповідачу (2) в оренду земельної ділянки та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права Держави у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Земельна ділянка, яка передана в оренду відповідачу (2). В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи. На підставі рішення Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 9 листопада 2023 року №981 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності під об`єктами нерухомого майна комунальної власності із цільовим призначенням код 03.02 «для будівництва та обслуговування закладів освіти» орієнтовною площею 0,5 га в [ADDRESS] на території Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району. Відповідно до пояснювальної записки та заяви сільського голови від 11.04.2024 змінено координати та конфігурацію даної земельної ділянки без зміни площі, а саме сформовано ділянку таким чином, щоб вона межувала із землями комунальної власності з півдня, а також зі сходу. Рішенням Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 21 травня 2024 року №1143 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду «для ведення городництва». Надалі, Рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення Земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення в оренду строком на 49 років громадянину [PERSON] загальною площею 0,0422 га. 1 липня 2024 року між Верхньокоропецькою сільською радою (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено Договір оренди, згідно з яким, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування Земельну ділянку для городництва на 49 років. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Земельна ділянка, що належить на праві власності Верхньокоропецькій сільській раді, передана у платне користування [PERSON] на підставі Договору оренди. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За змістом частини першої статті 374 Цивільного кодексу України та статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України регламентовано, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з частиною першою статті 127 Земельного кодексу України, органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. 4. Щодо позовних вимог. 4.1. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 02.02.2021 у справі від 925/642/19). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Предметом спору в цій справі є, зокрема, вимога про визнання недійсним та скасування Рішення, що на думку позивача має призвести до відновлення порушеного права держави. Враховуючи викладене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права про визнання Рішення недійсним та його скасування є неефективним, оскільки задоволення такої вимоги не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права Держави (у разі його наявності), зокрема повернення у її володіння або користування спірної Земельної ділянки. Також, суд звертає увагу на те, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних прав або обов`язків, в тому числі обов`язок забезпечити виконання наданого відповідно до підпорядкованості доручення. Акт індивідуальної дії є різновидом правового акта, особливими ознаками якого є правозастосовний характер, персоніфікованість застосування, наявність припису (або констатації) про виконання конкретної дії, однократність застосування, припинення дії після реалізації фактом його виконання. Якщо акт індивідуальної дії прийнятий із порушенням установленого порядку, поза межами компетенції органу або приписи такого акту порушують права, свободи чи охоронювані законом інтереси особи, така особа має право звернутись до суду за захистом. Ефективний захист відбувається лише за умови забезпечення реального поновлення порушених прав, що неможливо здійснити шляхом визнання протиправним і скасування індивідуально-правового акту в разі, якщо такий акт вичерпав свою дію фактом його реалізації та виникли інші правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Оскаржуване Рішення за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за положеннями якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктами цих правовідносин певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Отже, оспорюване за предметом спору Рішення вичерпало свою дію фактом його виконання, зокрема, укладенням Договору оренди 1 липня 2024 року. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)]. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)]. В межах розгляду даної справи слід констатувати, що задоволення позовної вимоги в частині визнання недійсним та скасування Рішення не призведе до поновлення прав позивача (повернення спірної Земельної ділянки у володіння, користування або розпорядження власника), тому вказана вимога не є ефективним способом захисту права Держави, в інтересах якої подано позов, та потребуватиме додаткових засобів захисту, що свідчить про відсутність правових підстав для її задоволення. 4.2 Стосовно позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди та повернення Земельної ділянки суд вважає за необхідне зазначити наступне. Обґрунтовуючи необхідність задоволення вимог за предметом позову, позивач посилається виключно на обставини щодо накладення Земельної ділянки на «територію» школи в с. Березинка, яка відноситься до житлової та громадської забудови, що підтверджується даними листа Мукачівської районної державної адміністрації (районна військова адміністрація) від 26.03.2025 №430/02/14 та графічним співставленням спірної Земельної ділянки на підставі даних Генерального плану та наданого ним картографічного зображення, посвідченого начальником відділу інфраструктури містобудування та архітектури житлово-комунального господарства Мукачівської РДА- РВА В. Зозулинцем. За доводами позивача, органом місцевого самоврядування не могло бути прийнято рішення про формування Земельної ділянки як об`єкту цивільних прав та передання її в оренду без врахування даних Генерального плану, чи внесення відповідних конфігуративних та класифікаційних змін до нього, в частині площі, її геометричного вигляду у виді прямокутника та цільового призначення земельної ділянки школи с. Березинка Мукачівського району. Таким чином, у контексті таких доводів та аргументів позивача та наведених ним конкретних підстав позову ключовим моментом у справі є з`ясування питання щодо фактичного накладення Земельної ділянки на земельну ділянку, яка на підставі даних Генерального плану відноситься до освітнього закладу с. Березинка. Як зазначалося перед цим, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Аналізуючи наведені обставини по справі на предмет їх відповідності положенням законодавства, слід зазначити наступне. У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі №515/1315/18, провадження № 61-13300св21, зазначено, що належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивачів на земельну ділянку. В свою чергу, у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2022 року у справі №619/2766/19, провадження № 61-3979св21, викладено висновок відносно того, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 вересня 2024 у справі №686/27476/21. Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, провадження № 14-740цс19, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц, провадження № 61-10819св20). Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Суд зазначає, що в процесі розгляду даної справи позивачем не подавалося жодних клопотань про призначення тих чи інших експертних досліджень на предмет підтвердження обставин, які орган прокуратури поклав в основу своїх доводів для можливості задоволення судом позовних вимог. В свою чергу, висновок представника органу прокуратури, здійснений за наслідками аналізу даних Генерального плану, графічних співставлень розташування спірної земельної ділянки із зображенням плану с. Березинка, не дають суду можливості встановити обставини, в частині стверджуваного позивачем факту накладення спірної Земельної ділянки на земельну ділянку освітнього закладу с. Березинка. Інших фактичних обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги органу прокуратури, в позові не зазначено, що з урахуванням принципу диспозитивності судового процесу, не дозволяє суду надавати їм відповідної правової оцінки, в частині організації землеустрою на території Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району, а також відносно конфігуративних та класифікаційних змін ділянки, яка на Генеральному плані була визначена за школою с. Березинка. Отже, з урахуванням наведеного, представник органу прокуратури на довів належними та допустимими доказами того, що спірна Земельна ділянка на час її відведення накладалась повністю чи частково на «територію», яка на підставі даних Генерального плану мала відноситися до шкільного закладу, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні решти позовних вимог. За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed