Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Представник ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за спожитий природний газ у сумі 44 678,31 грн. та судові витрати у розмірі 3028 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач, як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його (природний газ) для власних потреб на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №880 від 04.07.2017 року «Про видачу ліцензій з постачання природного газу ...» на території України. Споживачем ( [PERSON] ) постачальнику була надана заява-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам 17.11.2021 року. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №917 ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» визначено постачальником «останньої надії». Постачальник «останньої надії» - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу (абзац 14 пункту 5 розділу І Правил). Постачальник останньої надії зобов`язаний протягом 60 днів постачати газ споживачу, якщо він залишиться без постачальника. Відповідно до положень пункту 1 розділу VI Правил постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати Типовому договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», затвердженому постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 № 2501 (далі- Типовий договір №2), який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів. Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання. Відповідач приєдналася до договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» (ТОВ «ГК «Нафтогаз України») шляхом акцептування договору із позивачем через факт споживання газу. Відповідачем по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в період з жовтня 2021 року по листопад 2024 року (включно) було спожито природний газ на загальну суму 44 678,31 грн. (з урахуванням оплат відповідача), вартість якого залишилась не оплаченою споживачем. Об`єкт газифікації належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №5951 від 18.08.2006 року. У зв`язку з викладеним, представник позивача звернулася до суду з вказаною заявою. [PERSON] надала відзив на позов, в якому просила у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву, відповідач зазначила, що позивачем не надано достатніх доказів щодо обґрунтування заборгованості відповідача та розміру заборгованості. Позивачем порушено метод розрахунку згідно договору (заяви-приєднання), а саме: нарахування сплати проводилось не за показником лічильника, без здійснення звіряння фактичного об`єму (обсягу) газу та не враховувались пільги зазначені у договорі (заяві-приєднання). [PERSON] є багатодітною матір`ю, що користується правом на 50% знижку з оплати комунальних послуг до 22.02.2024 року відповідно до Закону України «Про охорону дитинства». Крім того, за адресою: [ADDRESS] на постійній основі зареєстрований та проживає чоловік відповідача - [PERSON] , який має безтерміновий статус особи з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі пільги в розмірі 100% знижки плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання. [PERSON] має статус ветерана військової служби, що в свою чергу також передбачає право на пільги за користування житлом та плати за комунальні послуги. [PERSON] відповідно до Указу Президента України №69/2022 у період з 07.09.2022 року по 09.05.2025 року був мобілізований до Збройних Сил України та звільнився за станом здоров`я, зараз проходить реабілітацію. До розрахунку заборгованості додана сума у розмірі 2006,72 грн. за жовтень 2021 року, в той час як договір укладено 17.11.2021 року. Позивачем не надано доказу доведеності заборгованості за жовтень 2021 року. Позивачем не надано підтвердження відповідності даних лічильника газу Оператора ГРМ та інформацію про останні контрольні покази оператора ГРМ. Твердження позивача про наявність заборгованості відповідача ґрунтується лише на даних внутрішньої системи позивача-Газоліна, що не може бути належним доказом підтвердження заборгованості. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника Оператора ГРМ. [PERSON] надала письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що позивач жодного разу не здійснив особисто фактичну звірку з лічильником відповідача (відсутні акти звірки) та в позовній заяві не аргументував суму заборгованості з урахуванням пільг відповідача (чоловік відповідачки [PERSON] , який зареєстрований має статус особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, був мобілізований до лав Збройних Сил Україна і 07.03.2022 року по 09.05.2025 року). Також за даною адресою мешкає та проживає син відповідача - [PERSON] , 2001 року народження, який з перших днів повномасштабного вторгнення став на захист нашої держави і по теперішній час проходить службу й має статус учасника бойових дій. Позивач також не надав до суду належні докази розрахунку, що відповідає вимогам законодавства. Відсутні дані про кількісні та вартісні показники наданої послуги, немає даних про застосування тарифу та кількості надання послуг, порушення методу розрахунку договору (заяви - приєднання), а саме: нарахування сплати проводилось не за показниками лічильника, без здійснення звіряння фактичного об`єму (обсягу) газу, невраховані пільги, зазначені у договорі. Позивач зазначає про не сплату відповідачем в період з жовтня 2021 року, тим самим визнає що він порушив основний строк (термін) позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, в прохальній частині позову просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності. Судом, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.08.2006 року. 17.11.2021 року відповідачем [PERSON] була підписана заява-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» за адресою: [ADDRESS] . ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» проведено розрахунок фінансового стану за особовим рахунком № [NUMBER] , що належить споживачу [PERSON] , який свідчить, що за період з жовтня 2021 по листопад 2024 року у відповідача наявна заборгованість за споживання газу в розмірі 44678,31 грн. 11.11.2024 року представником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» було надіслано на адресу [PERSON] вимогу про сплату заборгованості за спожитий газ в сумі 57903,30 грн. [PERSON] та [PERSON] є багатодітними батьками, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] . [PERSON] є інвалідом ІІ групи, має інвалідність внаслідок війни, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] та ветераном військової служби, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . [PERSON] звільнений з військової служби на підставі наказу Командувача Сил Логістики Збройних Сил України №95 від 24.04.2025 року. [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (п.5 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами (п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п.п. 1, 5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором (п.п. 1, 2 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч.1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Верховний суд у постанові від 23.11.2022 року по справі №761/43664/18 роз`яснив, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг, готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг. Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу», постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» може містити окремі умови для різних категорій споживачів. При цьому в межах кожної категорії споживачів договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою статті 615 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, а також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Натомість, [PERSON] не надала в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. [PERSON] зазначила, що позивач жодного разу не здійснив особисто фактичну звірку з лічильником відповідача (відсутні акти звірки). Проте, [PERSON] , будучи незгодною з розміром нарахованої заборгованості за спожитий природний газ, не надала доказів звернення до ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» з проханням провести звіряння використаних обсягів природного газу. З-поміж іншого, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] частково здійснювала оплату послуг газопостачання, що свідчить про те, що вона не мала заперечень щодо вартості та обсягу наданих послуг. Крім того, відповідач зазначила, що має пільги з оплати природного газу, оскільки її чоловік та син є учасниками бойових дій, та вона є багатодітною матір`ю. Пунктом 4.8 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2500 від 30.09.2015 року, передбачено, що у разі отримання субсидії та/або пільг з оплати природного газу споживач вносить плату за цим Договором в установленому законодавством порядку. Проте, [PERSON] , вважаючи, що має певні пільги, не надала доказів звернення до ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» з повідомленням про наявність пільг з оплати природного газу. Тобто, аби ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» вирішило питання щодо можливості надання [PERSON] пільг з оплати природного газу, товариство має бути обізнане про наявність таких обставин. Окрім іншого, [PERSON] зазначила, що до розрахунку заборгованості додана сума у розмірі 2006,72 грн. за жовтень 2021 року, в той час як договір укладено 17.11.2021 року. Дійсно, позивачем нарахована [PERSON] заборгованість за спожитий природний газ за період з жовтня 2021 року по листопад 2024 року (включно), заява-приєднання підписана споживачем 17.11.2021 року. Проте, враховуючи, що відповідач стала власником житлового будинку, за яким нарахована заборгованість, 18.08.2006 року, останньою не надано доказів, що до підписання анкети-заяви у будинку відповідача не надавалися послуги з постачання природного газу. При цьому суд зауважує, що договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу (п.2 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про ринок природного газу»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19) зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18 (п. 41)). У постанові від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13 Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розрахунок, наданий позивачем на підтвердження розміру заборгованості, є чітким, розгорнутим, зрозумілим, а тому цей розрахунок приймається судом як належний, допустимий і достатній доказ щодо розміру заборгованості відповідача у спірних правовідносинах. Враховуючи те, що ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» свої зобов`язання за договором виконує в повному обсязі, а саме здійснює постачання природнього газу за об`єктом, який на праві власності належить [PERSON] , проте остання, як споживач послуг, свої зобов`язання щодо своєчасності плати за фактично отримані послуги належним чином не виконує, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожитий природний газ у сумі 44678,31 грн. Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності, слід зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність, відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч.1, ч.5 ст. 261 ЦК України). Верховний суд у постанові від 10.07.2024 року по справі №206/3045/23 роз`яснив, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-ІХ від 30.03.2020 року). Тлумачення зазначених норм свідчить про те, що запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12. 2023 року у справі № 947/8885/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин. Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30.06.2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651. Крім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). 04.09.2025 року набув чинності закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, відповідно до якого, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено. Таким чином, з перехідних положень ЦК України виключена норма, що зупиняла на час дії воєнного стану перебіг строків позовної давності. 02.03.2022 року Рада Суддів України опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, де зазначила, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану. Враховуючи, що на території України було встановлено карантин (12.03.2020 року), а в подальшому введено воєнний стан (24.02.2022 року), суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності. У зв`язку з чим, у застосуванні строку позовної давності до спірних правовідносин суд відмовляє. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України».

Outcome: approved