Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з нею та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів. Позовну заяву мотивує тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, у добровільному порядку коштів на утримання дитини відповідач не надає. Крім того, їй необхідно визначити місце проживання сина з нею, щоб вона могла безперешкодно вирішувати життєві питання, зокрема, для виїзду за кордон, здійснення реєстрації місця проживання. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2025 по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.10.2025 представником відповідача подано відзив на позов, за змістом якого не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з позивачкою. Щодо стягнення аліментів вважає за можливе укласти мирову угоду. 18.11.2025 від представника відповідача надійшло клопотання щодо укладення мирової угоди. 26.02.2026 на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради, у якому вказано, що за результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , доцільно визначити з матір`ю - [PERSON] . Враховуючи те, що спір між сторонами не було врегульовано, ухвалою суду від 03.03.2026 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.03.2026. 24.03.2026 представником відповідача подано додатковий відзив, відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, врахувавши обставини у справі, судом встановлено таке. Сторони у справі з 25.02.2014 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 25.06.2020 у справі №557/417/20 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] з сином [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини [PERSON] , 1990 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-352/26 від 16.02.2026, [PERSON] навчається у Рівненському ліцеї №22 Рівненської міської ради. Згідно з інформацією навчального закладу, [PERSON] завжди цікавиться навчанням дитини, бере участь у всіх батьківських зборах та підтримує освітній процес сина. Батько [PERSON] з початку навчального року з класним керівником не спілкувався. Під час бесіди малолітній [PERSON] повідомив працівникам служби у справах дітей, що проживає удвох з мамою вже майже шість років. 3 мамою у нього хороші, доброзичливі відносини. [PERSON] пояснив, що в подальшому бажає проживати з мамою. Питання про визначення місця проживання [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 12 лютого 2026 року. Розглянувши матеріали справи, комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання [PERSON] з матір?ю [PERSON] . За приписами частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Враховуючи викладене, а також те, що умови проживання позивачки є належними для проживання дитини, то суд вважає, що відсутні виняткові обставини, коли малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, що не позбавляє батька права та можливості особистого спілкування з донькою, обов`язку брати участь в її утриманні та вихованні. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає таке. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Згідно з ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку відповідача. Суд звертає увагу, що положенням Цивільно-процесуального кодексу визначено, що аліменти у розмірі 1/4 частини доходів можуть бути стягнуті судом у порядку наказного (безспірного) провадження, що є фактичним законодавчим визначенням оптимального і звичайно прийнятого розміру аліментів на одну дитину. З урахуванням викладеного, враховуючи визнання позовних вимог, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для його нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд доходить висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці, відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини та не порушить прав сторін. За наведених обставин, позовна вимога про стягненя аліменітв підлягає до задоволення. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 26.08.2025. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно положень статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З врахуванням вказаних вимог процесуального кодексу 605,60 грн за подання позовної вимоги про визначення місця проживання дитини підлягають поверненню позивачці з державного бюджету, у зв`язку із визнанням відповідачем позову, а решта витрат по сплаті судового збору в розмірі 605,60 грн покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позову. Також, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, а також те, що при зверненні до суду із цим позовом позивач була звільнена від сплати судового збору, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті при поданні позову до суду в сумі 605, 60 грн.

Outcome: approved