Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Федоров З.Ф., звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та визнати за [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову вказав, що він є сином [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, а 13.11.2024 позивачу видано свідоцтво про право на спадщину на законом на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право на спадщину на законом, виданого державним нотаріусом Першої кіровоградської нотаріальної контор Водяницькою А.В. 25.03.1996 за реєстровим № 1-1587. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на іншу 1/2 частину житлового будинку, позивач позбавлений можливості оформити спадщину та право власності на майно в нотаріальному порядку, через що вимушений звертатись до суду із позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Кропивницького від 06 травня 2025 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження та витребувано від приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Панчишиної С.С. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 72760583, заведену 27.07.2024 після смерті [PERSON] , [INFO] . На виконання вимог ухвали Подільського районного суду м. Кропивницького від 06 травня 2025 року приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Панчишина С.С. надала витребувані документи. Ухвалою Подільського районного суду м. Кропивницького від 23 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити повністю. Відповідачі у судове не з`явився, належним чином повідомлені, правом подачі відзиву не скористалися. Від представника Кропивницької міської ради на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій представник просив прийняти рішення згідно з нормами чинного законодавства. Від представника Управління комунальної власності Кропивницької міської ради надійшла заява, у якій зазначено про відсутність причин для заперечень вимог позовної заяви та розгляд справи без участі представника Управління. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 08.04.1985 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Матір позивача [PERSON] , до укладення шлюбу мала прізвище « [PERSON] », а її батьками були [PERSON] (дід позивача) та [PERSON] (баба позивача), що доводиться свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01.11.1973 було розірвано, а [PERSON] присвоєно її дошлюбне прізвище « [PERSON] », як встановлено зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] . 11.05.1955 [PERSON] та [PERSON] було надано земельну ділянку по [ADDRESS] в постійне користування під індивідуальне житлове будівництво, відповідно до рішення №169 від 11.05.1995. 28.12.1963 [PERSON] та [PERSON] було закінчено будівництво та введення в експлуатацію житлового будинку, що підтверджується відповідним актом закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Рішенням Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів № 602 від 26.09.1995 площу земельної ділянки по [ADDRESS] , наданої в постійне користування під індивідуальне будівництво, було збільшено за рахунок земель резервного фонду міста. Право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним, що підтверджується довідками Кіровоградського міжміського бюро технічного інвентаризації від 29.11.1973 та від 18.07.1975. У червні 1990 року на вказаний житловий будинок було оформлено технічний паспорт. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 30.01.1996 дочка [PERSON] [PERSON] , звернулась до Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 25.03.1996 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1-1587, оригінал якого міститься в спадковій справі № 72760583. До складу спадщини входила, зокрема, і 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті діда відкрилась спадщина на іншу половину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки-характеристики № 2977, виданої 03.06.1998 Кіровоградським обласним об`єднанням бюро технічної інвентаризації, право власності на вищезгаданий житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці. Згідно з архівною довідкою від 24.10.2024 ОКП «КОО БТІ» за даними реєстрових книг станом на 01.01.2013 право власності на будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 1/2 частки та [PERSON] 1/2 частки. [INFO] [PERSON] померла, що доводиться свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 13.11.2024 [PERSON] приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Панчишиною С.С. видано свідоцтво про право на спадщину на законом на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право на спадщину на законом, виданого державним нотаріусом Першої кіровоградської нотаріальної контор Водяницькою А.В. 25.03.1996 за реєстровим № 1-1587. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що знала [PERSON] з дитинства, так як вони були сусідами. [PERSON] усе своє життя проживала за адресою [ADDRESS] . У 1980-1990 роках нікуди не переїжджала, продовжувала проживати за вказаною адресою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що знала [PERSON] з середини [NUMBER] , коли вона із сім`єю переїхала проживати недалеко від [PERSON] . За увесь цей час і до значного погіршення здоров`я [PERSON] у 2023 році, остання проживала за адресою [ADDRESS] , нікуди не виїжджала. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що протягом усього часу, коли вона знала [PERSON] , приблизно з 2000 року, остання до того як потрапила до лікарні у 2024 році проживала в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Свідок часто підвозила [PERSON] у лікарню та додому, а тому знає де проживала остання. Розглядаючи спір по суті, суд враховує таке. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила Книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки дід позивача [PERSON] , помер [INFO] , то спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 548 ЦК Української РСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31.10.1975 визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Як вказав Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року по справі № 305/235/17, відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті особи, спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. За статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Судом встановлено, що [PERSON] не подавала заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа після його смерті не заводилась, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 77792509 від 27.07.2024 та довідкою № 1696/01-16 від 03.09.2024, які наявні в матеріалах справи. Однак, з наявних у матеріалах справи доказів та матеріалів спадкової справи № 72760583 від 27.07.2024, показань свідків, вбачається, що [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном після смерті свого батька, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки проживала постійно у цьому будинку, займалась його утриманням, розпоряджалась наявними в будинку речами після його смерті свого батька [PERSON] . Допитані в ході судового розгляду свідки підтвердили факт постійного проживання [PERSON] у вказаному житловому будинку до моменту її смерті, що в своїй сукупності доводить факт вступу матері позивача в управління спадковим майном. Положеннями статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в постанові від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.06.2021 року у справі № 939/2207/19, від 04.09.2024 у справі № 345/4171/22, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У матеріалах справи наявне письмове роз`яснення приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Панчишиної С.С., від 27.07.2024 № 1122/02-14 відповідно до якого для оформлення спадщини [PERSON] має надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно, а ненадання такого документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. З наявних у справі матеріалів судом встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видано позивачу лише на ту частину житлового будинку, яку успадкувала та право власності на яку оформила його матір [PERSON] , після смерті [PERSON] . У зв`язку з тим, що на іншу 1/2 частину житлового будинку відсутні правовстановлюючі документи, позивач позбавлений можливості оформити спадщину та право власності на майно в нотаріальному порядку, через що його спадкові права підлягають захисту в судовому порядку. Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 в справі № 280/4/18 зроблено висновок, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Якщо спадковим договором на набувачів не покладено обов`язків вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру, проте визначено право отримати у власність майно після смерті відчужувача та його дружини, це право підлягає спадкуванню у визначеному законом порядку. Згідно поданих Відповідачами заяв, вони не заперечують проти задоволення вимог позову. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. За таких обставин, вимоги позивача ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача, відповідно до його заяви.

Outcome: approved