Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

01.10.2025 [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом, у якому просив стягнути з автокоопетариву «Електрон» заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 126,30 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 019,05 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 18.07.2018 [PERSON] перебував у трудових відносинах з ГБК «Електрон» на посаді голови кооперативу. На підставі наказу від 01.07.2025 № 3-к позивача було звільнено з посади 09.07.2025 за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України).Відповідно до розрахункової відомості, при звільненні позивачу нараховано заробітну плату за відпрацьований час у розмірі 2 996,56 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 38 076,56 грн. Після утримання податку з доходів фізичних осіб (7 393,16 грн.) та військового збору (2 053,66 грн.), сума до виплати становила 31 626,30 грн. Однак у день звільнення відповідач виплатив лише 8 500,00 грн., у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 23 126,30 грн.Позивач звертався до відповідача з письмовою заявою про здійснення повного розрахунку, проте вона була залишена без реагування. Оскільки в порушення статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив належні суми в день звільнення, позивач просить стягнути вказану заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 27 019,05 грн. на підставі статті 117 КЗпП України.Крім того, позивач зазначає, що внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральної шкоди. Вона полягає у душевних стражданнях через тривалу невиплату зароблених коштів, що призвело до порушення звичайного ритму життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та постійного нервового напруження, яке супроводжувалося погіршенням стану здоров`я. Завдану моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 20 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.10.2025 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - п`ятиденний строк із дня отримання відзиву для подання відповіді на нього. 17.11.2025 відповідач ГБК «Електрон», в особі голови Дорошенко Л.І., подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечення обґрунтовані тим, що твердження позивача про наявність 136 днів невикористаної відпустки не відповідають дійсності. Під час ревізії документації кооперативу було виявлено наказ № 3-«К» від 24.06.2025, підписаний особисто [PERSON] під час перебування на посаді керівника, згідно з яким кількість днів невикористаної відпустки становить лише 96 днів. Наявність двох наказів із суперечливими даними, створених самим позивачем, на думку відповідача, свідчить про його недобросовісну поведінку та, можливо, маніпуляцію документами. Крім того, відповідач зауважує, що при звільненні позивач не здійснив належну передачу фінансової та кадрової документації (наказів, табелів обліку робочого часу, розрахункових відомостей). Фактично новому керівнику було передано лише приміщення та сейф із фрагментарними чорновими матеріалами. Оскільки обов`язок ведення та збереження документації покладався безпосередньо на позивача, він не може посилатися на дані, які не підтверджені належними первинними документами кооперативу. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач вказує на безпідставність її нарахування з наступного дня після звільнення. Відповідно до статті 116 КЗпП України та правових висновків Верховного Суду, у разі якщо працівник не працював у день звільнення, обов`язок щодо виплати сум виникає після пред`явлення працівником відповідної вимоги. Оскільки таку вимогу відповідач отримав лише 13.09.2025, нарахування середнього заробітку до цієї дати є безпідставним. Також відповідач наголошує, що наявність реального спору про розмір належних до виплати сум виключає можливість автоматичного застосування норм статті 117 КЗпП України. Вимогу про відшкодування моральної шкоди відповідач вважає необґрунтованою, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу (медичних довідок, діагнозів чи підтверджень витрат на лікування), які б свідчили про факт спричинення шкоди, зміну способу життя чи настання інших негативних наслідків. 20.11.2025 позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої доводи обґрунтував тим, що за період роботи з 18.11.2019 по 09.07.2025 він не перебував у відпустках та не отримував грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Щодо наданої відповідачем копії наказу № 3-«К» від 24.06.2025, у якому зазначено про 96 днів невикористаної відпустки, пояснив, що вказаний документ був попереднім робочим варіантом, підготовленим без остаточного підрахунку точної кількості днів невикористаної відпустки. Чинним є наказ № 3-«К» від 01.07.2025, у якому відображено реальну кількість днів невикористаної відпустки - 136 днів. Саме цей наказ був поданий до Центру надання адміністративних послуг для проведення державної реєстрації змін щодо керівника юридичної особи. Крім того, позивач зауважив, що відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок або підтверджували факт виплати коштів. 02.12.2025 відповідач ГБК «Електрон», в особі голови Дорошенко Л.І., подав заперечення на відповідь на відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначив, що всі твердження позивача у відповіді на відзив є суто декларативними, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а ґрунтуються лише на його суб`єктивних припущеннях. Позивач не надав жодних первинних бухгалтерських документів (графіків відпусток, наказів, табелів обліку робочого часу), які б підтверджували факт невикористання ним відпусток протягом 20192025 років. Акт передачі справ від 12.07.2025 не є розрахунковим документом у розумінні закону, не містить зобов`язання щодо виплати конкретних сум і не може замінювати собою бухгалтерську відомість чи платіжне доручення. Позивач фактично намагається здійснити подвійне стягнення коштів, оскільки у своїй відповіді він сам підтвердив факт нарахування та сплати відповідачем податків і зборів у повному обсязі. З огляду на наведе, оскільки тягар доказування наявності невикористаної відпустки та розміру заборгованості лежить на позивачеві, а останнім не надано жодного документального підтвердження своїх вимог, позов не підлягає задоволенню. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Конопатський О.С. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача голова Дорошенко Л.І. та адвокат Поліщук О.Ю. заперечували щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 01.10.2021 по 31.07.2025 працювала бухгалтером у ГБК «Електрон». Вона зазначила, що після зборів членів кооперативу підготувала проєкт наказу від 24.06.2025. Згодом, після підрахунку днів невикористаної відпустки, свідок склала остаточну редакцію наказу від 01.07.2025, який було подано до ЦНАПу для внесення змін до відомостей про керівника. [PERSON] підтвердила, що особисто готувала розрахункову відомість, де компенсація за відпустку була нарахована за 136 днів. Із суми виплати позивачу було утримано та перераховано до бюджету ПДФО, військовий збір та ЄСВ. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що у період з 18.07.2018 по 09.07.2025 позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем - ГБК «Електрон», обіймаючи посаду голови кооперативу. Відповідно до протоколу загальних зборів членів ГБК «Електрон» № 2 від 21.06.2025, було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади керівника з 09.07.2025 та призначення на цю посаду [PERSON] . На виконання вказаного рішення загальних зборів, наказом № 3-«К» від 01.07.2025 позивача було звільнено з займаної посади з 09.07.2025 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. При звільненні позивачу було нараховано заробітну плату за відпрацьований час у липні 2025 року (7 робочих днів) та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно з розрахунковою відомістю за липень 2025 року, загальна сума нарахувань становила 41 073,12 грн, з яких після утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору до виплати належало 31 626,30 грн. У день звільнення, 09.07.2025, відповідач провів розрахунок із позивачем лише частково, виплативши грошові кошти в сумі 8 500,00 грн. Факт наявності заборгованості перед позивачем у розмірі 23 126,30 грн. підтверджується розрахунковою відомістю за липень 2025 року та актом передачі справ від 12.07.2025, який підписаний новообраним головою ГБК «Електрон» [PERSON] та бухгалтером [PERSON] без жодних зауважень чи застережень. 01.09.2025 позивач надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про виплату належних йому сум. Вказана заява була отримана відповідачем 11.09.2025, однак залишена ним без задоволення. На час розгляду справи між сторонами існує спір щодо обсягу невиконаних фінансових зобов`язань роботодавця при звільненні працівника, зокрема щодо кількості днів невикористаної щорічної відпустки, за які позивачу належить грошова компенсація. Позивач обґрунтовує свої вимоги наявністю права на компенсацію за 136 календарних днів невикористаної відпустки, посилаючись на те, що протягом періоду роботи з 2019 по 2025 роки він фактично не реалізовував своє право на відпочинок. Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, посилається на наказ від 24.06.2025, згідно з яким кількість днів, що підлягають компенсації, становить лише 96 днів. Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами. Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до статті 74 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону (стаття 2 Закону України «Про відпустки»). Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено можливість грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Так, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Щодо обставин спірних правовідносин судом встановлено, що позивач [PERSON] з 18.07.2018 по 09.07.2025 перебував у трудових відносинах із відповідачем ГБК «Електрон». При звільненні позивача 09.07.2025 відповідачем було здійснено нарахування грошових сум, що належали працівникові, у загальному розмірі 41 073,12 грн., з яких: 2 996,56 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьований час у липні 2025 року; 38 076,56 грн. - грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку. Згідно з розрахунковою відомістю за липень 2025 року, сума, що підлягала фактичній виплаті після утримання податку на доходи фізичних осіб (18%) та військового збору (5%), становила 31 626,30 грн. Проте в день звільнення відповідач провів розрахунок лише частково, виплативши позивачу грошові кошти в сумі 8 500,00 грн., у зв`язку з чим залишок невиплачених коштів складає 23 126,30 грн. Оцінюючи аргументи сторін щодо кількості днів невикористаної відпустки (136 днів за твердженням позивача та 96 днів за версією відповідача), суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Водночас, у спорах про стягнення заробітної плати та компенсаційних виплат діє принцип презумпції вини роботодавця, згідно з яким тягар доказування правомірності своїх дій або бездіяльності покладається саме на відповідача. Відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу (затверджених графіків відпусток, наказів про надання відпусток [PERSON] за період з 2019 по 2025 роки, табелів обліку робочого часу або розрахункових листків за попередні роки), які б спростували факт наявності у позивача права на компенсацію за 136 днів відпустки. Надана відповідачем копія наказу від 24.06.2025 (із зазначенням 96 днів) не може бути прийнята судом як беззаперечний доказ, оскільки вона заперечується позивачем та не підкріплена первинною бухгалтерською документацією. Натомість, правомірність вимог позивача щодо стягнення заборгованості у розмірі 23 126,30 грн. підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема: розрахунковою відомістю за липень 2025 року, яка містить деталізацію нарахувань; актом передачі справ від 12.07.2025, підписаним новообраним головою ГБК «Електрон» [PERSON] та бухгалтером [PERSON] без жодних зауважень, що свідчить про безумовне визнання юридичною особою обсягу фінансових зобов`язань перед колишнім керівником; банківською випискою за період з 01.07.2025 по 31.07.2025, згідно з якою відповідач перерахував до бюджету ПДФО, військовий збір та ЄСВ, розраховані саме з бази нарахування у розмірі 41 073,12 грн. Суд наголошує, що факт здійснення роботодавцем податкових платежів із зазначеної суми нарахувань є належним та допустимим підтвердженням визнання відповідачем обсягу заборгованості. Зокрема, перерахування до бюджету сум ПДФО, військового збору та ЄСВ, розрахованих виходячи із загального нарахування у розмірі 41 073,12 грн., свідчить про те, що у бухгалтерському та податковому обліку підприємства заборгованість перед позивачем була зафіксована у повному обсязі, а саме: 2 996,56 грн. заробітна плата за фактично відпрацьований час у липні 2025 року; 38 076,56 грн. грошова компенсація за 136 днів невикористаної відпустки. Така процесуальна поведінка відповідача (сплата податків із нарахувань за 136 днів відпустки) повністю спростовує його ж заперечення щодо наявності права позивача лише на 96 днів компенсації. Крім того, викладені обставини підтверджуються показами свідка [PERSON] , яка працювала на посаді бухгалтера ГБК «Електрон» у період з 01.10.2021 по 31.07.2025 та підтвердила правомірність розрахунку компенсації саме за 136 днів невикористаної відпустки. Зокрема, [PERSON] пояснила суду, що надана відповідачем копія наказу від 24.06.2025 (із зазначенням 96 днів) була лише попереднім проєктом (чернеткою), підготовленим нею одразу після зборів членів кооперативу. Однак після проведення детального підрахунку фактичної кількості днів невикористаної позивачем відпустки, нею було підготовлено кінцеву редакцію наказу від 01.07.2025, де зафіксовано 136 днів. Свідок також наголосила, що саме на підставі наказу від 01.07.2025 нею як бухгалтером було сформовано розрахункову відомість, подано відповідну звітність та здійснено перерахування до бюджету ПДФО, військового збору та ЄСВ. Суд бере до уваги показання свідка [PERSON] , оскільки вони є послідовними, логічними та повністю узгоджуються з іншими письмовими доказами, зокрема з банківськими виписками про сплату податків із бази нарахування у розмірі 41 073,12 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що доводи відповідача про іншу кількість днів невикористаної відпустки або відсутність документації є неспроможними, оскільки вони прямо суперечать фінансовим, господарським та податковим діям самого відповідача, а також фактичним обставинам підготовки внутрішніх документів ГБК «Електрон», підтвердженим свідком. Враховуючи викладене, вимога про стягнення основної суми заборгованості при звільненні у розмірі 23 126,30 грн. є доведеною, законною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Згідно з статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є спеціальною мірою цивільно-правової відповідальності роботодавця, спрямованою на захист права працівника на своєчасне одержання винагороди за працю. Оскільки в ході судового розгляду встановлено факт порушення відповідачем обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем у день його звільнення (09.07.2025), а спір щодо розміру належних сум вирішено на користь працівника у повному обсязі, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є законною та обґрунтованою. При обчисленні розміру середнього заробітку суд керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок). Відповідно до пункту 4 розділу II. Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з наданою довідкою про доходи та формою ОК-5, сукупний дохід позивача за два останні повні календарні місяці роботи, що передували звільненню (травень та червень 2025 року), становить 19 692,00 грн. З огляду на відсутність інформації щодо індивідуального графіку роботи позивача, суд, на підставі частини 6 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», бере за основу норму тривалості робочого часу для п`ятиденного робочого тижня. Відповідно до вказаної норми, у травні 2025 року було 22 робочих дні, а у червні - 21 робочий день. Розрахунок середньоденної заробітної плати здійснюється наступним чином: 19 692,00 грн (заробітна плата за травень та червень 2025 року) / 43 (кількість відпрацьованих робочих днів за цей період) = 457,95 грн. Період затримки розрахунку при звільненні, за який підлягає стягненню середній заробіток, починається з наступного дня після звільнення, тобто з 10.07.2025, і триває до дня звернення позивача до суду з позовною заявою - 01.10.2025. Кількість робочих днів за цей період становить: у липні 2025 року (з 10.07.2025 по 31.07.2025) - 16 робочих днів; у серпні 2025 року - 21 робочий день; у вересні 2025 року - 22 робочих дні. Загальна кількість днів затримки складає 59 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: 457,95 грн. (середньоденний заробіток) ? 59 (робочих днів затримки) = 27 019,05 грн. Оскільки розрахована сума повністю збігається із заявленою позивачем вимогою, а період затримки не перевищує встановлений частиною 1 статті 117 КЗпП України шестимісячний строк, суд вважає вимогу про стягнення середнього заробітку в сумі 27 019,05 грн. законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується не лише відновленням майнового стану працівника, а й механізмом компенсації моральної шкоди як способу нівелювання негативних наслідків немайнового характеру. Суд наголошує, що компенсація моральної шкоди не поглинається фактом стягнення заборгованості по заробітній платі чи середнього заробітку, а має самостійне юридичне значення та спрямована на відшкодування душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з протиправним посяганням на її конституційне право на своєчасну оплату праці. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 127/16375/19. Згідно зі статтею 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача (тривалої невиплати належних коштів при звільненні) позивач був позбавлений можливості своєчасно розпоряджатися власними доходами. Це спричинило йому психологічний дискомфорт, порушило звичний ритм життя та змусило докладати суттєвих додаткових зусиль для захисту своїх прав у судовому порядку. Враховуючи тривалість порушення, характер немайнових втрат та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, суд,

Outcome: partial