Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

У липні 2025 року позивачі [PERSON] , [PERSON] через адвоката Парійчук Ю.Д. звернулись до Заводського районного суду м.Камянського із позов до Покровської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої вимоги мотивували тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шеверою О.С. було заведено спадкову справу №132/2020, спадщину прийняли спадкоємці за законом: син [PERSON] та внучка [PERSON] . Однак, з наданих спадкоємцями документів та матеріалів спадкової справи неможливо було встановити склад спадкового майна та видати свідоцтва про право на спадщину. Що стосується частки квартири за адресою: [ADDRESS] , то спір стосовно вказано майна судом вже розглядався та вирішено (Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2021 по справі № 235/6604/21). Однак, залишається невирішеним питання стосовно частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Так, раніше, померлій [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на частину вказаного будинку. Однак, під час реєстрації права власності на майно, БТІ було допущено помилку та зареєстровано замість . Дана обставина підтверджується Відповіддю на адвокатський запит №446 від 25.09.2024 (разом із доданими матеріалами інвентарної справи), в якій БТІ вказує, що реєстратором помилково було зазначено замість вірної . Крім того, належність померлій саме частки вказаного будинку підтверджується також даними з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, спадкоємцям, Позивачам по справі належить на праві власності в порядку спадкування по 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Просили суд: визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування на 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування на 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Заводського районного суду м.Камянського Дніпропетровської області цивільну справу передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Покровської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування. У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явились. Про день, час та місце судового засідання повідомлялись. Представник позивача направив на адресу суду заяву про здійснення розгляду провадження за його відсутності та за відсутності позивачів. Позов підтримують, просили задовольнити в повному обсязі. У судове засідання Покровська міська рада свого представника не направила, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шеверою О.С. було заведено спадкову справу №132/2020, спадщину прийняли спадкоємці за законом: син [PERSON] та внучка [PERSON] . Інших спадкоємців судом не встановлено. На підставі ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як визначено в ст.ст.1216-1218ЦКУкраїни спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст.1222 ЦК України). На день відкриття спадщини померлій належало майно: 1/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Так, раніше, померлій [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на частину вказаного будинку. Однак, під час реєстрації права власності на майно, БТІ було допущено помилку та зареєстровано замість . Дана обставина підтверджується Відповіддю на адвокатський запит №446 від 25.09.2024 (разом із доданими матеріалами інвентарної справи), в якій БТІ вказує, що реєстратором помилково було зазначено замість вірної . Крім того, належність померлій саме частки вказаного будинку підтверджується також даними з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, спадкоємцям, Позивачам по справі належить на праві власності в порядку спадкування по 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи також на те, що Києво-Святошинський район було ліквідовано 17 липня 2020 року постановою Верховної Ради № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів». Його територія увійшла до складу новоствореного Бучанського району, а у селі Білогородка Київської області вулицю 50 років Жовтня було перейменовано на вулицю Дружба ( рішення було прийнято згідно з розпорядженням Білогородського сільського голови № 24 від 18 лютого 2016 року у рамках декомунізації), представником Позивачів в ході судового розгляду було уточнено позовні вимоги. Дана обставина також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №463739141 від 11.02.2026, згідно якої за пошуковим запитом по адресі: [ADDRESS] надається інформація по майну, яке є предметом розгляду даного провадження. У силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга стаття 1274 ЦК України). Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи те, що у позивачів існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] , [PERSON] право власності на спадкове майно. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. При цьому, з огляду на низку тверджень позивачів, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи наведене,

Outcome: approved