Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

Представник АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 142 690,02 грн. Посилався на те, що 22.01.2019 між відповідачем та АТ «Альфа Банк» (30.11.2022 назву позивача змінено на АТ «Сенс Банк») шляхом підписання оферти укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до його умов банк надав [PERSON] кредит у вигляді ліміту за картковим рахунком в розмірі 200 000 грн., з виплатою процентів у розмірі 35,99 % річних. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 142690,02 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 84 245,13 грн та заборгованості за процентами у розмірі 58 444,89 грн. Посилаючись на норми ЦК України та умови укладеного договору, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму заборгованості за кредитом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Посилалась на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог. Складений позивачем розрахунок не відповідає умовам укладеного договору, вимогам чинного законодавства та фактичним платежам. До суми тіла кредиту безпідставно включено суми комісії за розрахункове касове обслуговування, якого фактично взагалі не було, оскільки відповідач користувалась платіжною карткою за межами банківської установи. Безготівкові платежі та дистанційне поповнення карткового рахунку не вимагали касових операцій банку. Відповідач вважає, що повністю погасила заборгованість за тілом кредиту. Заборгованість за процентами нарахована некоректно та не враховує реальний стан розрахунків. Заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу представник відповідача вважає необгрунтовано завищеним. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 22.01.2019 між відповідачем та АТ «Альфа Банк» був укладений кредитний договір шляхом підписання оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до його умов позивач надав [PERSON] кредит у вигляді ліміту за картковим рахунком в розмірі 200000 грн., з виплатою процентів у розмірі 35,99 % річних. Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 142 690,02 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 84 245,13 грн та заборгованості за процентами у розмірі 58 444,89 грн. Правом на забезпечення доказів шляхом призначення у справі судової експертизи сторони не скористались. Перевіривши розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що сума заборгованості є завищеною внаслідок некоректних аріфметичних операції зі складовими заборгованості. Так, згідно розрахунку позивача та виписки за рахунком, відповідач у період з 22.01.2019 по 21.02.2022 використала кредитні кошти в загальній сумі 579278,03 грн. У той же період на погашення заборгованості за договором відповідач сплатила позивачу кошти в загальній сумі 546896,90 грн. До розрахунку заборгованості позивачем безпідставно включено комісію в сумі 6255,52 грн. та штраф у сумі 100 грн. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Як встановлено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК Україниє обов`язком фінансової установи. Виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику. Така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15. Позивачем не надано обгрунтування включення до розрахунку заборгованості відповідача платежів, позначених як "Комісії РКО". За таких обставин, умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги з надання кредиту і відповідно сплати позичальником на користь кредитодавця комісії є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави визнати [PERSON] боржником за цими платежами. Будь-яке обгрунтування включення до розрахунку заборгованості відповідача штрафу в сумі 100 грн суду не надано. Суми комісій та штрафу безпідставно включені до розрахунку заборгованості за тілом кредиту та враховані як база для нарахування відсотків. Нарахування позивачем відсотків на залишок заборгованості відповідача також не відповідає змісту фінансових операцій, зафіксованих у виписці про рух коштів за рахунком. Одночасне зарахування сплачених відповідачем коштів на погашення заборгованості за процентами та збільшення тіла кредиту на суму процентів не відповідає природі кредитних правовідносин. Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що він складений некоректно та не містить реальну суму заборгованості за кредитом станом на кінець розрахункового періоду. Використовуючи різницю між сумою отриманих та сплачених відповідачем коштів (579278,03 грн - 546896,90 грн = 32381,13 грн) як базову складову заборгованості, та застосувавши визначену договором процентну ставку до суми заборгованості у кожному розрахунковому (місячному) періоді, в якому існувала заборгованість відповідача, до розміру такої заборгованості на кінець кожного місяця, суд дійшов висновку, що сукупна сума заборгованості складає 57477,81 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Як визначено частинами 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено до відшкодування витрати на послуги адвоката в сумі 11 801,17 грн. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як передбачено ч. 4 та 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Предметом спору в дані справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. На теперішній час судова практика розгляду даної категорії справ є поширеною. Її вивчення, аналіз обставин справи та складання процесуальних документів, на думку суду, за наявності звичайної професійної підготовки в галузі права, об`єктивно не вимагає витрачання значного часу та зусиль адвоката. Враховуючи фактично надані послуги адвоката зі складання позовної заяви, суд визнає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку про часткове відшкодування витрат на забезпечення професійної правничої допомоги. Крім того, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно частині задоволених позовних вимог - у розмірі 975,78 грн. Таким чином, загальна сума судових витрат, що стягується судом з відповідача на користь позивача становить 2975,78 грн.

Outcome: partial