Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Підгайцівської сільської ради про тлумачення заповіту. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка залишила після своєї смерті заповіт, яким заповіла частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 0722884800:01:001:2704, що знаходиться в селі Струмівка Луцького району Волинської області позивачу [PERSON] . У видачі свідоцтва про право на спадщину 04 квітня 2025 року державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Кірічек О.Ю. було відмовлено, оскільки спадкодавець заповіла частину земельної ділянки, а згідно Державного акту їй належала ціла земельна ділянка, а тому неможливо визначили, яка саме частина земельної ділянки підлягає спадкуванню на підставі заповіту. Позивач вказує, що земельна ділянка була фактично поділена на дві окремі частини, кожна з яких мала своє функціональне призначення: житлова частина території, на якій розташований будинок, господарські споруди та зона для проживання, а також частина, що використовувалась для обробки землі, вирощування овочів, садівництва тощо. Таке фактичне розмежування існує багато років. Візуально ділянка має чіткий поділ: межа між частинами позначена насадженнями, а також різним цільовим використанням земель. Цей поділ сформувався історично та практично, ще за життя [PERSON] , яка сама користувався ділянкою саме у такому розподілі. Хоча у заповіті не зазначено точну частку, позивач вважає, що під словом "частину" [PERSON] мала на увазі саме одну з двох частин, на які ділянка була фактично поділена, а саме: частину, що призначена для ведення сільського господарства. Враховуючи викладене, просить розтлумачити заповіт [PERSON] від 06 червня 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Луцько Ольгою Миколаївною, за реєстровим номером: 345, таким чином, що спадкодавець заповіла частину земельної ділянки площею 0, 2500 га., кадастровий номер: 0722884800:01:001:2704, що знаходиться в селі Струмівка, Луцького району, Волинської області [PERSON] . А також визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер: 0722884800:01:001:2704, що знаходиться в селі Струмівка, Луцького району, Волинської області. Ухвалою судді від 05 червня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 вересня 2025 року прийнято залучено до участі в справі в якості співвідповідача неповнолітню [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої діють законні представники [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Веремчук В.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Законні представники неповнолітньої відповідача [PERSON] та [PERSON] , та представники відповідача адвокати Богачук Я.О. та Веремчук В.В. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, оцінивши та дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1264 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі ч.1 ст. 1256 ЦК України. Оскільки суд у справі, що переглядається, встановив, що між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповітів, то відповідно до ч.2 ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому ч.2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину, при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до статей 1216, 1218,1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Пунктом 161 розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 20/5 від 03.03.2004р. з наступними змінами, яка діяла на час посвідчення заповіту у даній справі, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Пунктом 159 розділу 17 зазначеної Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачалося, що при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На випадок свої смерті [INFO] [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Луцько О.М., зареєстрований в реєстрі за № 373, відповідно до якого все належне їй майно, з чого б воно но складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що за законом матиме право і що буде належати на момент смерті, в тому числі належний житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться там же, заповіла [PERSON] . 06 червня 2017 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Луцько О.М., зареєстрований в реєстрі за № 345, відповідно до якого на випадок свої смерті зробила розпорядження про те, що частину земельної ділянки, кадастровий номер: 0722884800:01:001:2704, що знаходиться в селі Струмівка, Луцького району, Волинської області, заповіла [PERSON] . 30 жовтня 2023 року державним нотаріусом Луцької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу щодо майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини 30 жовтня 2023 року звернулась [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , а також 17 січня 2024 року - [PERSON] . Також встановлено, що спадкодавцю [PERSON] на праві власності належало частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , земельна ділянка, площею 0,2500 га, кадастровий номер: 0722884800:01:001:2704, що знаходиться в селі Струмівка, Луцького району, Волинської області, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1610 га, кадастровий номер 0722884800:01:001:2706, яка розташована в селі Струмівка Луцького району Волинської області. З матеріалів спадкової справи вбачається, що на частину спадкового майна, а саме частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1610 га, кадастровий номер 0722884800:01:001:2706, яка розташована в селі Струмівка Луцького району Волинської області, видано свідоцтва про спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] . Крім того, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 0722884800:01:001:2704, що знаходиться в селі Струмівка, Луцького району, Волинської області, частину якої [PERSON] заповіла [PERSON] , - це земельна ділянка призначена для обслуговування частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. В ході розгляду справи позивач вказувала, що спадкодавець [PERSON] мала намір заповісти саме ту частину земельної ділянки, яка не зайнята будинком та господарськими спорудами, а саме «город». Однак, заявляючи позовні вимоги, позивач просить розтлумачити заповіт, визначивши їй частину вказаної земельної ділянки. Також, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що заповідач, розповідаючи їм про свою волю заповісти частину земельної ділянки [PERSON] , не зазначала, яку саме частину від ідеальної частки становить земельна ділянка, а лише показувала на місцевості, що це город. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на і житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи припиняється право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. У вищевказаному заповіті відсутні посилання на намір спадкодавця у випадку її смерті передати в порядку спадкування саме половину ( частину) спірної земельної ділянки. А тому, розтлумачення заповіту у спосіб, який просить позивач фактично призведене не до тлумачення умов заповіту, а про зміну та доповнення його змісту, що є неприпустимим, оскільки це спотворює волю заповідача. В ході судового розгляду не встановлено, що спадкодавець висловлюючи свою волю заповісти частину земельної ділянки, мала на увазі саме частину даної земельної ділянки. З врахуванням викладеного, суд вважає, що будь-яких підстав для тлумачення заповіту в даному випадку немає, а тому приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] за безпідставністю.

Outcome: dismissed