Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши в позові про те, що 21.12.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено електронний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №5193461. Прийняття (акцепт) пропозиції (оферту) щодо укладення договору, на умовах визначених офертою відбулося, шляхом введення [PERSON] , направленого позивачем на її мобільний номер телефону [NUMBER] одноразового ідентифікатора «97580» для підписання договору. Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] було надано кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту - 25000,00 грн., щляхом перерахування на платіжну карту № [NUMBER] ; строк кредитування - 360 днів; періодичність платежів - кожні 30 днів; комісія за надання кредиту - 2500,00 грн.; стандартна відсоткова ставка - 0,95% за кожен день користування кредитом; знижена процентна ставка - 0,3325%; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 2639,6% річних; орієнтована загальна вартість кредиту - 113000,00 грн. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Проте відповідач порушив умови договору та не повернув в повному обсязі кредит, а також не виконав інші грошові зобов`язання. Законодавчо передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок (відступлення права вимоги). За договором факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 року, ТОВ «Лінеура Україна» відступило право вимоги за договором кредиту №5193461 від 21.12.2024 року, на користь ТОВ «ФК «Фінтраст капітал», а відповідно ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» набуло права вимоги, згідно Реєстру боржників до договору факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 року, в тому числі до [PERSON] . Згідно з Реєстром боржників до договору факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 від у ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» виникло право вимоги щодо боржника [PERSON] на загальну суму 109059,47 грн. Станом на 31.07.2025 року, загальний розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором №5193461 від 21.12.2024 року становить 109059,47 грн., з яких: 29822,48 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 43817,21 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 29919,78 грн. - нараховані проценти за 138 календарних днів; 12500,00 грн. - штрафні санкції. З урахуванням вищезазначеного, позивач просить стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» заборгованість та судові витрати. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19.01.2026 року було відкрито провадження у справі, призначено перше судове засідання та витребувано документи, що містять банківську таємницю. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу в порядку спрощеного провадження, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі, в разі неявки відповідача не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, була повідомлена в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, згідно зворотнього поштового повідомлення від 30.01.2026 року «адресат відмовилась отримати поштову кореспонденцію. В подальшому повідомлялась, шляхом розміщення 23.03.2026 року оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження, чи місце роботи якого не відоме. Відзив від позивача не надходив. Враховуючи, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його у даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є кредитні правовідносини. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків: У судовому засіданні встановлено, що 21.12.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено електронний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №5193461. Прийняття (акцепт) пропозиції (оферту) щодо укладення договору, на умовах визначених офертою відбулося, шляхом введення [PERSON] , направленого позивачем на її мобільний номер телефону [NUMBER] одноразового ідентифікатора «97580» для підписання договору. Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] було надано кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту - 25000,00 грн., щляхом перерахування на платіжну карту № [NUMBER] ; строк кредитування - 360 днів; періодичність платежів - кожні 30 днів; комісія за надання кредиту - 2500,00 грн.; стандартна відсоткова ставка - 0,95% за кожен день користування кредитом; знижена процентна ставка - 0,3325%; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 2639,6% річних; загальна вартість кредиту - 113000,00 грн. (а.с. 22-34). Паспорт споживчого користування (а.с. 39-40), Правила надання коштів та банківських металів у кредит (а.с. 67-74) є складовими частинами кредитного договору. Відповідно до договору про переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року, укладеного між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Лінеура Україна», відповідачу [PERSON] 21.12.2024 року, на виконання кредитного договору №5193461 укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] на банківську карту № [NUMBER] в розмірі 25000,00 грн. (а.с. 93-38). За договором факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 року, ТОВ «Лінеура Україна» відступило право вимоги за договором кредиту №5193461 від 21.12.2024 року, на користь ТОВ «ФК «Фінтраст капітал», а відповідно ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» набуло права вимоги, згідно Реєстру боржників до договору факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 року, в тому числі до [PERSON] (а.с. 103-108). Згідно з Реєстром боржників до договору факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 від у ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» виникло право вимоги щодо боржника [PERSON] на загальну суму 109059,47 грн. (а.с. 109-110). Згідно копії платіжної інструкції №3704 від 04.08.2025 року ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» перерахувало на користь ТОВ «Лінеура Україна» грошові кошти в розмірі 2851827,59 грн., призначення платежу «сплата за договором факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 року (а.с. 66). Відповідно до розрахунку, розмір заборгованості за договором №5193461 від 21.12.2024 року станом на 31.07.2025 року становить 84149,69 грн. (а.с. 44-52). Згідно витребуваної ухвалою суду інформації, АТ КБ «Приват банк» повідомив, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] ( [NUMBER] ). Повідомлено також, що 21.12.2024 року по рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) здійснено транзакцію по зарахуванню коштів в розмірі 25000,00 грн. При цьому Виписка по рахунку суду не надано. ( а.с. 128). При розгляді даної заяви судом застосовані норми права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або за Законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Як вбачається з положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Положенням ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також розмір процентів встановлений договором. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Так, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. ст. 1, 10, 12 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Частиною 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 25.02.2022 року № 332 було введено Мораторій на нарахування та стягнення штрафних санкцій, який поширюється виключно на період воєнного стану і протягом 30 днів після його припинення, скасування - ОП КГС ВС. Мотиви суду Кредитний договір діє до повного виконання клієнтом всіх грошових зобов`язань за кредитним договором. Перебіг строку кредитування починається з дати надання банком клієнту кредиту. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Щодо заборгованості за процентами, то слід відмітити, наступне. За договором про надання кредиту №5193461 від 21.12.2024 року кредит надавався строком на 360 днів. Як зазначено представником позивача в поданій ним позовній заяві, станом на дату укладання договору факторингу №31/07/2025 від 31.07.2025 року строк дії договору №5193461 від 21.12.2024 року закінчився. Суд не вбачає підстав для нарахування вказаних процентів в період з 01.04.2025 року. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позичальником дій, спрямованих на продовження строку кредитування. Щодо нарахування відсотків «по дату повернення», то суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 05 квітня 2023 року в справі №910/4518/16. Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що «сторони можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження скаржників про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за "користування кредитом" за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за "користування кредитом" (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору». При цьому як слідує з наданих розрахунків, проценти за період поза межами строку кредитування позивач нараховує саме як проценти за "користування кредитом", а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України. Вказане вище унеможливлює тлумачення нарахованих позивачем процентів за "користування кредитом" поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України та, як наслідок, їх стягнення. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 зроблено висновок про те, що, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Тобто нарахування процентів за договором № №5193461 від 21.12.2024 року, після закінчення строку кредитування, а саме після 01.04.2025 року, є безпідставним. ТОВ "ФК «Фінтраст капітал" не подало доказів, що строк кредитування продовжувався. Відповідно до ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування», у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. А отже суд, з урахуванням вищевикладеного вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінтраст капітал» суму заборгованості за кредитним договором №5193461 від 21.12.2024 року розмір якої станом на 31.07.2025 року складає 59644,96 грн., з яких: 29822,48 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 29822,48 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення 29919,78 грн. - суми нарахованих процентів за 138 календарних днів після закінчення строку кредитування, а саме після 01.04.2025 року - відмовити, як безпідставним. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій в розмірі - 12500,00 грн. за кредитним договором №5193461 від 21.12.2024 року - слід відмовити, в зв`язку поширенням дії на дану вимогу Мораторію на нарахування та стягнення штрафних санкцій (Постанова НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332) на дані кредитні правовідносини. Розподіл судових витрат Щодо оплати витрат на правову допомогу, суд дійшов до наступного: Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial