Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Суть справи. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, за участю третьої особи на стороні позивача, про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії, посилаючись на те, що вона на відповідній правовій підставі проживає у квартирі, яка належить до державного житлового фонду, у період часу, який надає їй право на приватизацію останньої. Разом з тим, відповідач, розглянувши відповідне клопотання позивача відмовив останній у реалізації її права на приватизацію квартири, посилаючись на те, що квартира зареєстрована на праві власності за третьою особою і для того, щоб її приватизувати вона має бути передана до комунальної власності. Позивач вважає позиція відповідача протиправною, оскільки приватизації підлягає державний житловий фонд і відповідно до статуту третьої особи усе їх майно належить до такого фонду. В силу закону третя особа не має право передавати майно до комунальної власності і не може самостійно вирішити питання про приватизацію, оскільки не має відповідного відділу. Таким чином позивач вимушена була звернутися до суду з відповідним позовом. Рух справи. 15.12.2025 надійшов позов. 16.12.2025 визначено головуючого суддю. 23.12.2025 постановлена ухвала про залишення позову без руху. 05.01.2026 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 28.01.2026. 19.01.2026 надійшов відзив /а.с. 53 - 61/. 28.01.2026 підготовче засідання відкладено на 17.02.2026 за клопотанням представника позивача. 05.02.2026 надійшла відповідь на відзив /а.с. 75 - 76/. 17.01.2026 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 12.03.2026. 12.03.2026 постановлені ухвали про повернення розгляду справи на стадію підготовчого судового засідання та залучення третьої особи на стороні позивача, підготовче провадження закрито призначено судовий розгляд на 23.03.2026. 23.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. 31.03.2026 ухвалено судове рішення. Доводи учасників справи. Позивач та представник останньої в судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених в останньому та відповіді на відзив, просили вимоги задовольнити. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві та пояснила, що право на приватизацію можна надавати тільки на майно, що перебуває у комунальній власності, а оскільки квартира яку бажає приватизувати позивач зареєстрована на праві власності за третьою особою, таке право може виникнути тільки коли остання звернеться до відповідного органу з клопотанням про переведення такого майна з державної до комунальної власності. В іншому випадку у відповідача відсутні правові підстави для розпорядження майном. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що все майно третьої особи відповідно до статут належить до державної власності і будь яких підстав для відмови позивачу яка проживає на відповідній правовій підставі у квартирі та у певний період часу, що дає їй право на приватизацію, відсутні. Третя особа самостійно не має можливості реалізувати право позивача стосовно приватизації квартири через відсутність відповідного відділу на підприємстві. Крім того, представник позивача зазначила, що відповідач вже реалізовував відповідне право на приватизацію певній особі за аналогічних умов та підстав. Обставини справи. 04.03.2003 згідно свідоцтва про право власності квартира загальною площею 40, 8 кв.м., жилою площею 17,30 кв.м. за [ADDRESS] була зареєстрована за третьою особою Національним академічним театром опери та балету України імені Т.Г. Шевченка, реєстраційний напис у БТІ від 08.07.2003 /а.с. 9/. 04.08.2003 між [PERSON] та Національними академічним театром опери та балету України імені Т.Г. Шевченка укладено договір найму квартири /а.с. 11-12/. 20.12.2018 [PERSON] , та Національним академічним театром опери та балету України імені Т.Г. Шевченка укладено додаткову угоду до договору найму квартири /а.с. 13/. 30.12.2020 згідно розпорядження Шевченківської районної в м. Києві Державної адміністрації № 692 затверджено рішення адміністрації та профспілкового комітету ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Шевченка», про надання службового житлового приміщення [PERSON] його дружині (позивачу), малолітній донці [PERSON] /а.с. 14/. 05.01.2021 чоловіку позивача [PERSON] , було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення із сім`єю у складі позивача (дружини) та доньки [PERSON] , яке складається з однієї кімнати, загальною площею 40, 8 кв.м., жилою площею 17,30 кв.м. за [ADDRESS] (далі - квартира) /а.с. 8/. 08.02.2021 згідно розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 55 квартира була виключена із числа службових /а.с. 10/. 09.09.2024 згідно наказу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києві № 293 змінено договір найму житлового приміщення у зв`язку із смерті попереднього наймача [PERSON] /а.с. 29/, визначено основним наймачем [PERSON] , складі сім`ї донька [PERSON] /а.с. 15, 30, 31/. 09.10.2025 позивач звернулась до відділу з питань майна комунальної власності та приватизації Державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання адміністративної послуги оформлення свідоцтва про право власності на квартиру. 15.12.2025 відділ з питань майна комунальної власності та приватизації Державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації відмовив позивачу у вчиненні зазначено реєстрації, з підстав того що квартира належить до державного житлового фонду в особі ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» та зареєстрована за ним на праві власності /а.с. 16/. Згідно п. 4.1 статуту ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка», майно театру є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського віддання /а.с. 33/. Мотиви суду при ухваленні рішення та положення застосованого закону. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Відповідно дост. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до вимог ст. 345 ЦK України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені уЗаконі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно дост. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно ч. 1 ст. 3 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до п. 4ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. За приписамист.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.64 ЖК Україничлени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст.15 ЖК України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст.58 ЖК України, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Згідно зіст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Суд враховує правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 12.03.2020 справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію. Суд враховує також правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 08.06.2022 в справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21). Так, Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать і висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 в справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19.06.2019 в справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30.09.2020 в справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). До уваги беруться також і правові позиції Великої Палати Верховного Суду висловлені в постанові від 20.06.2018 в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). У даній справі було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради в приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири. Як встановлено в судовому засіданні родина позивача з 2003 року проживає у квартирі на законних підставах, зокрема згідно ордеру та договорів найму житлового приміщення. Квартира не належить до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно статуту третьої особи квартира знаходиться у державному житловому фонду та перебуває у її господарському відданні, а отже згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» становить державний житловий фонд, що підлягає приватизації. Позивач подала повний пакет документів згідно затвердженого переліку /а.с. 17 - 20/, для реалізації права на приватизацію квартири. Таким чином, відмова відповідача у реалізації права позивача на приватизацію квартири є протиправною. Суд вважає не спроможними доводи представника відповідача про те, що для реалізації ним права позивача на приватизацію необхідно провести процедуру переходу майна з жержавної у комунальну власність, оскільки п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає лише таке право державного підприємства, а не обов`язок, а по друге відповідно до п. 4.6 статуту третьої особи та наказу Міністерства культури України від 27.11.2024 третя особа не має права безоплатно передавати майно іншим юридичним та фізичним особам, крім випадків передбачених законом. Тому для реалізації права позивача на приватизацію має бути задіяний механізм передбачений відповідними законами, зокрема ст. ст. 1, 2, 5 Закону України «Про приватизацію» та іншими нормативно - правовими актами зазначеними вище. В протилежному випадку позивач може бути поставлена у не рівні умови з іншими фізичними особами, які вже реалізували своє права за аналогічних умов та підстав передбачених профільним законом, на що відповідачем не була звернута належна увага при прийнятті оскаржуваного рішення. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про те, що позовні вимог є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати. Розподіл витрат здійснити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved