Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що 28.10.2003 року (в позовній заяві дата укладення шлюбу помилково вказана як 15.07.2003 р.) він та відповідачка зареєстрували шлюб. Однак, шлюбних відносин між сторонами де-факто не виникло, оскільки вказаний шлюб базувався не на сімейних цінностях, бажанні вести спільне господарство та намірі на реальне створення сім?ї, а виключно на бажанні відповідачки заволодіти майном позивача. Так, починаючи з 2001 року відповідачка перебувала в Італійській Республіці. В 2003 році сторони познайомилися, та відповідачка почала переконувати позивача укласти з нею шлюб, мотивуючи це тим, що вона має намір постійно проживати в Україні, а саме в належній на той час на праві власності позивачу квартирі [ADDRESS] ,. В подальшому, відповідачка з моменту укладення шлюбу і до січня 2005 року переконувала позивача шляхом тривалих умовлянь укласти договір дарування вказаної квартири, мотивуючи тим, що чоловік та дружина мають мати рівні умови на спільне майно. При цьому відповідачка погрожувала, що у випадку не оформлення права власності на дане майно на неї, остання припинить шлюбні відносини в односторонньому порядку з тих підстав, що позивач їй не довіряє, а в шлюбних відносинах мають бути взаємоповага та взаємодовіра. Такими діями відповідачка схилила позивача до укладення 21.01.2005 року договору дарування вказаної (спірної) квартири. Проте, після укладення такого договору відповідачка виїхала за кордон, що вказує на відсутність в неї бажання створити сім?ю, вести спільне господарство та спільно проживати з позивачем. З моменту переїзду відповідачки за кордон та по час формування даного позодву (22.03.2024 року) відповідачка проживає за межами України, залишивши позивача без належного догляду та в безпорадному стані, який виник через хворобу. Позивач вказує, що будь-яких ремонтних робіт в цій квартирі не проводиться з 2005 року, що фактично призвело житло до аварійного стану, так як позивач не є власником цього житла, а також він вважає, що існує загроза виселення його з даного житла із застосуванням фізичного примусу. При цьому, перебуваючи тривалий час на роботі Італійській Республіці, відповідачка надавала грошові кошти виключно на будівництво житлових будинків для своїх дітей від першого шлюбу, та була відсутньою тривалий час в спірній квартирі, що стверджується відповідним актом обстеження умов проживання в цій квартирі від 11.05.2023 року та підтвердять в суді свідки. Крім того, укладення вказаного договору позбавило дочку позивача [PERSON] , яка фактично доглядає за ним, права на спадкування вказаного майна. Таким чином, позивач вважає, що фактично даний шлюб було укладено позивачем внаслідок помилки, у зв?язку із запевненням відповідачки про її намір на створення сім?ї. Вказаним шлюбом порушені права та інтереси позивача, враховуючи відсутність тривалого спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємовідносин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Отже, вказаний шлюб слід вважати фіктивним та недійсним, внаслідок чого він не може породжувати будь-яких прав та обов?язків, у тому числі і стосовно спільного майна подружжя. Крім того, позивач при укладенні шлюбу та під час укладення оспорюваного договору дарування квартири належним чином не надав оцінку правовідносинам, які виникли, та, здійснюючи волевиявлення на укладення вказаних шлюбу і договору, був впевнений, що шлюб укладається з метою створення сім?ї, а також, що перехід права власності на спірну квартиру, яка була єдиним житлом у позивача, не вплине негативно на його майновий стан та не порушуватиме конституційне право позивача на проживання в цьому житлі. Позивач також вважає, що у зв`язку з вище вказаними обставинами йому завдано моральну шкоду, адже він зазнав душевних та фізичних страждань, пов`язаних з протиправною поведінкою відповідачки. Крім того, після перенесення таких важких хвороб як інфаркт та інсульт, позивач перебував тривалий час в лежачому положенні, внаслідок чого потребував стороннього догляду, значних сум грошових коштів для придбання необхідних лікарських препаратів та для проходження реабілітації в пансіонатах та лікувально-профілактичних закладах, він став особою з інвалідністю ІІ-ї групи. Однак, жодних видів такої допомоги відповідачка не надавала, що свідчить про її корисливі наміри щодо заволодіння спірною квартирою та залишення позивача в безпорадному стані. Крім того, в результаті падіння позивач отримав низку травм, що також негативно вплинуло на його душевний та фізичний стан. Позивач також змушений оплачувати житлово-комунальні послуги, квартира є занедбаною та в ній наявні антисанітарні умови, що також негативно впливає на стан здоров`я позивача. Тому позивач просить визнати вказаний шлюб недійсним у зв`язку з укладенням його внаслідок помилки та обману, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про шлюб серії « [NUMBER] (актовий запис № 490), визнати за позивачем право на довічне проживання в спірній квартирі, визнати недійсним договір дарування цієї квартири від 21.01.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 96 , та стягнути з відповідачки на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн. 18.06.2024 від представника відповідачки, адвоката Гринів Яни Василівни надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Шлюб між сторонами укладено на вільній згоді та за власним бажанням. Відповідачка заперечує щодо фіктивності шлюбу, оскільки сторони за своєю взаємною згодою зареєстрували вказаний шлюб щоб в подальшому проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, проживати у любові, повазі та довірі один до одного. Відповідачка під час перебування за межами України надсилала грошові кошти та необхідні для проживання речі своєму чоловікові, тобто позивачу. При цьому останній не зауважив, що під час шлюбу за зароблені відповідачкою грошові кошти сторонами спільно придбано житловий будинок (дачу) шляхом оформлення договору дарування на ім`я позивача. Це вказує на те, що відповідачка не тільки свідомо укладала даний шлюб, а й фінансово забезпечувала позивача як свого чоловіка. Крім того, у матеріалах даної справи взагалі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження відсутності у позивача волі на укладення оспорюваного договору дарування, і, зокрема, неправильного сприйняття ним фактичних обставин цього правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача. Позивачем також не доведено, що відповідачка чинить йому перешкоди у можливості користування спірною квартирою та вчиняє дії щодо його виселення із цього житла, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача. Навпаки, позивач зазначає, що і надалі проживає у зазначеній квартирі та користується всіма речами, що знаходяться в ній. Отже, відповідачкою не вчинено жодних протиправних дій щодо позивача, а останнім не надано жодних доказів, які б підтверджували винну поведінку відповідачки щодо позивача. Крім того, позивачем не зазначено, якими саме діями відповідачки завдано йому моральну шкоду та душевні і фізичні страждання, а також не встановлено протиправності дій відповідачки (том. 1 а. с. 95-101). Представник позивача, адвокат Хоптій Мирослав Васильович в судовому засіданні 18.03.2026 року та в попередніх судових засіданнях підтримав позовні вимоги із викладених у позовній заяві підстав. Представник відповідачки, адвокат Гринів Яна Василівна в судовому засіданні 18.03.2026 року та в попередніх судових засіданнях підтримала заперечення щодо позову, викладені у відзиві на позовну заяву, та просила відмовити у задоволенні позову. Суд відкладає ухвалення та проголошення судового рішення на строк по 30.03.2026 року з дня переходу (18.03.2026 року) до стадії ухвалення судового рішення. Суд, заслухавши вказаних учасників справи, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтва про шлюб, серії « [NUMBER] (актовий запис № 490 від 28.10.2003 року), виданого повторно Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 19.08.2022 року, сторони зареєстрували шлюб 28.10.2003 року (том 1, а.с.16). Згідно з даними договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорець Марією Василівною, та зареєстрованого в реєстрі за № 96, позивач як дарувальник подарував відповідачці як обдарованій квартиру [ADDRESS] , загальною площею 40, 5 кв. м. Ця квартира знаходиться на 4-му поверсі вказаного будинку та складається з 2 житлових кімнат, а її житлова площа становить 26, 3 кв. м. (том 1, а. с. 17). Відповідно до змісту абонентської книжки та квитанцій, наданих позивачем, він здійснює оплату житлово-комунальних послуг, які надаються в дану квартиру (том 1, а. с. 18-46). Згідно з актом, складеним депутатами Коломийської міської ради Івано-Франківської області 11.05.2023 року, з додатками, відповідачка в період з 15.07.2003 р. по 21.01.2005 року проживала в зазначеній квартирі нетривалий час; ця квартира перебуває в занедбаному стані, жодні ремонтні роботи з 2005 року в ній не проводилися; санітарно-технічні умови не відповідають нормам та можуть впливати на стан здоров`я позивача, який потребує постійного догляду та переніс значну кількість тяжких хвороб (том 1, а. с. 47-49). Відповідно до наданої позивачем медичної документації у нього діагностовано тромбоз стегнової вени лівої нижньої кінцівки, гострий церебральний ішемічний інсульт з правобічним глибоким геміпарезом, дизартрію, гіпертензивну енцефалопатію (прогресуючий перебіг), дифузний кардіосклероз СН ІІ а ФК ІІІ, рубцево-кистозні та гіпотрофічні зміни головного мозку, церебральний атеросклероз, асиметричну шлуночкову делятацію, геміплегію (т.1, а. с. 50-55). Судом також встановлено, що згідно з відповіддю Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 346/1983/24/11533/2025 від 06.03.2025 року відповідачка перетинала державний кордон України в напрямок виїзду з України 01.06.2019 р., 16.10.2020 р., 07.05.2021 р., 15.08.2021 р., 08.06.2022 р., 27.09.2023 р. та 06.12.2023 р., а в напрямку в`їзду в Україну 15.04.2019 р., 07.08.2020 р., 28.04.2021 р., 18.07.2021 р., 20.08.2021 р., 17.09.2023 р. та 12.11.2023 р. (том 1, а. с. 17, 18). Допитаний в судовому засіданні 16.05.2025 року свідок [PERSON] пояснив, що є депутатом Коломийської міської ради Івано-Франківської області та підтвердив неналежні умови проживання в зазначеній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 28.05.2025 року пояснив, що є рідним братом позивача та вказав, що недовгий період після укладення сторонами шлюбу відповідачка перебувала в Україні. З позивачем на тему даного шлюбу свідок спілкувався не часто. Крім того, свідок регулярно їздив за кордон. Водночас свідок зазначив, що коли він приходив у гості до позивача, то періодично бачив там відповідачку. З 2022 року стан здоров`я позивача різко погіршився, він переніс інсульт, свідок доглядав за позивачем, відповідачки в той час в Україні не було. Про наявність у позивача інших хвороб свідку невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 28.05.2025 року пояснив, що він проживає в одному будинку з позивачем. Після укладення між сторонами шлюбу вони проживали разом, деякий час після укладення шлюбу відповідачка виїхала за кордон, приїжджає в Україну один раз на рік. Стан здоров`я позивача з 2022 року погіршився, станом на 2025 рік за ним ніхто не доглядає, умови його проживання є незадовільними, відповідачка жодним чином не допомагає та не підтримує позивача. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16. У частині першій статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Сімейний союз жінки та чоловіка після реєстрації шлюбу породжує певні правовідносини між подружжям, породжує взаємні права і обов`язки. Виникають особисті немайнові та майнові відносини, наявність певних прав і обов`язків подружжя для забезпечення і реалізації прав членів сім`ї. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямої вказівки закону (частина третя статті 39 СК України). При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття 40 СК України). При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України). У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц Верховний Суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило, вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним (частина перша статті 43 СК України). Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19 (провадження № 61-10406св20). У постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 285/720/16 (провадження № 61-558св18) та від 23 січня 2020 року у справі № 521/9042/15 (провадження № 61-28513св18) зроблено висновок, що «окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладання шлюбу самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним)». Крім того, за відсутності належних і допустимих доказів у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання спадкового майна, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 591/1860/16-ц (провадження № 61-12414св18)). У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України). Із системного аналізу положень статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Крім того, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатне передання майна у власність обдаровуваного й передання його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2024 року у справі № 372/4359/15 Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17, від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року в справі № 754/16128/17 зазначено, що відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц. Для визначення того, які правочини можна кваліфікувати як вчинені під впливом тяжкої обставини, слід з`ясувати зміст поняття «вкрай невигідні умови», яким оперує припис частини першої статті 233 ЦК України. Для кваліфікації певного договору як вчиненого на вкрай невигідних умовах варто порівнювати умови такого договору із умовами договорів того ж виду, які зазвичай укладають у цивільному обороті. Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно зі звичайними умовами тогочасних договорів цього виду є суттєво, значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини ця сторона приймає відповідні умови, то такий договір можна визнати недійсним на підставі статті 233 ЦК України (постанова Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 686/20292/23). Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.11.2025 року, винесеній у справі № 638/9300/19, та від 28.01.2026 року, винесеній у справі № 466/1445/21. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. За загальним правилом для відшкодування шкоди необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005).Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними. Відповідно до положень ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, оцінивши надані сторонами (їх представниками) докази в їх системному зв`язку та в сукупності щодо критерію достатності, суд дійшов обгрунтованого висновку, що в задоволенні всіх позовних вимог слід відмовити саме у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки надані стороною позивача докази не доводять заявлені вимоги, та спростовуються обставинами про те, що протягом близько 21 року, тобто дуже тривалий період, позивач не оспорював укладених шлюбу та договору дарування, хоча сторона позивача наголошує, що відповідачка з перших років після їх укладення перебувала переважно за межами України. Крім того, стороною позивача не доведено, що, укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, позивач діяв під впливом помилки, оскільки стороною позивача не надано жодних доказів про стан здоров`я позивача чи інші обставини, які б вплинули на виникнення невірного розуміння факту та наслідків укладення такого договору, і не пояснено чому позивач погоджувався з існуванням такого правочину протягом понад 20 років. Інші вимоги суд також вважає недоведеними через відсутність достатніх доказів на підтвердження обставин, якими сторона позивача обгрунтовує ці вимоги. При цьому, показання допитаних за клопотанням сторони позивача, вище зазначених свідків не є достатніми засобами доказування обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги, адже ці свідки лише підтвердили, що позивач проживає в незадовільних умовах, і останні роки хворіє, внаслідок чого потребує догляду. Проте, ці обставини не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог. При цьому свідок рідний брат позивача, свідок [PERSON] навіть спростував доводи сторони позивача про цілковиту відсутність відповідачки в спірній квартирі з 2005 року, зазначивши, щоколи свідок приходив у гості до позивача, то періодично бачив там відповідачку. Судові витрати по сплаті судового збору справі слід компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ-ї групи звільнений від такої сплати. На підставі викладеного, статей 11, 1167, 1176 1172, 1192 ЦК України, та,

Outcome: dismissed