Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Короткий виклад позиції позивача та відповідача. ТОВ «Деал Фінанс Груп» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування позову зазначалося, що 26.05.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір про надання коштів у кредит № 8359589, умовами якого встановлено, що кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 8050,00 грн, строком на 360 днів (із 26.05.2025 по 20.05.2026), із (фіксованою) процентною ставкою у розмірі 0,95 %, які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту складає 17,25 % від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 1388,63 грн. У разі порушення позичальником/відповідачем строків повернення кредиту (понадстрокове користування позикою) нараховується неустойка в розмірі 402,50 грн за кожен день понадстрокового користування. Договір кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису/одноразовий ідентифікатор «807663», що був надісланий на вказану відповідачем/позичальником електронну адресу, у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Кредитодавець на виконання умов кредитного договору № 8359589 від 26.05.2025 виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 8050,00 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи - ТОВ «Фінансова Компанія «Фінекспрес», оскільки перерахунок коштів з банківського рахунку кредитодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконав, сплативши лише 7184,62 грн, унаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 17826,74 грн, яка складається з: 8050,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 6959,23 грн - сума заборгованості за процентами; 0,01 грн - сума заборгованості за комісією; 2817,50 грн - сума заборгованості за пенею/неустойкою. Надалі, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» уклали Договір факторингу № 16/09/25 від 16.09.2025, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № 8359589 від 26.05.2025. Відповідно до реєстру прав вимог № 23/12/25-01 від 23.12.2025 - кредитодавець відступив позивачу право вимоги заборгованостей до боржників на умовах передбачених договором факторингу № 16/09/25 від 16.09.2025, у тому числі до відповідача в загальній сумі 17826,74 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання після відступлення позивачу права грошової вимоги, тобто не погасив існуючу заборгованість, позивач змушений звернутися до суду. Покликаючись на норми законодавства позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором № 8359589 від 26.05.2025 у розмірі 17826,74 грн, а також сплачений судовий збір - 2622,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 4500,00 грн. Відзив на позовну заяву до суду не поданий. Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення. 17.02.2026 представник позивача Велікданов С.К., в інтересах ТОВ «Деал Фінанс Груп» через систему «Електронний Суд» скерував до Чорнобаївського районного суду Черкаської області в електронній формі позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Ухвалою судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області Шарої Л.О. від 25.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано від АТ КБ «Приватбанк» документи, що містять банківську таємницю. Копія зазначеної ухвали суду була надіслана відповідачу рекомендованим листом, однак поштове відправлення повернулося до суду без вручення з позначкою «адресат відсутній», у зв`язку з цим ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12.03.2026 вирішено проводити подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у справі призначено судове засідання на 01.04.2026 о 10:00. У судове засідання представник позивача не з`явився. У позові просив проводити розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання з`явилася, позовні вимоги визнала. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом та мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи. Вирішуючи питання про прийняття визнання позову відповідачем, суд виходить з наступного. За приписами ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. 26.05.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір кредитної лінії № 8359589 шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (далі - кредитний договір) (а.с. 6-13). Згідно з розділом 2 договору сторони узгодили такі умови кредитування: сума кредиту - 8050,00 грн; строк кредитування/строк договору - 360 днів; розмір першого обов`язкового платежу - 3682,88 грн; період сплати мінімального обов`язкового платежу дорівнює строку сплати позичальником процентів за користування кредитом та становить 30 календарних днів, що означає, що всі проценти за користування кредитом нараховані за 30 календарних днів користування підлягають сплаті в останній з 30 днів користування; кількість мінімальних обов`язкових платежів становить 11; дата сплати першого обов`язкового платежу - 24.06.2025. У пунктах 2.2.8.-2.2.9. кредитного договору передбачено процентну ставку- 0,95 % в день від суми залишку кредиту; комісія за надання кредиту - 17,25 % від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 1388,63 грн; неустойка - 402,50 грн. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями ч. 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України ця правова позиція має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Урахувавши вказані правові норми, суд дійшов висновку про укладення 26.05.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем договору кредитної лінії № 8359589, шляхом його підписання сторонами електронним цифровим підписом. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності цього договору, він недійсним не визнаний. Судом встановлено, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, перерахувавши відповідачу 26.05.2025 кредитні кошти в розмірі 8050,00 грн на банківський картковий рахунок № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи ТОВ «Фінансова Компанія «Фінекспрес», що підтверджується довідкою від 26.12.2025 № КД-000097378 (а.с. 20), копією платіжної інструкції (а.с. 15). Матеріали справи не містять доказів про належне виконання відповідачем умов договору, внаслідок чого у відповідача наявна заборгованість по тілу кредиту в розмірі 8050,00 грн, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо строку та підстав нарахування процентів за користування відповідачем кредитними коштами, то суд зазначає таке. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, після припинення строку кредитного договору, проценти не нараховуються. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Як встановлено судом, сторони у кредитному договорі узгодили строк кредитування - 360 днів, розмір процентної ставки - 0,95 % щоденно. За цих обставин суд дійшов висновку про те, що кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитом відповідачем. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позивач не перевищував нарахування встановленої кредитним договором ставки по відсоткам за наданим кредитом та строк їх нарахування, а також за комісією. Заборгованість відповідача за нарахованими процентами (з урахуванням сплачених сум) складає 6959,23 грн, а за комісією 0,01 грн. Вирішуючи спір щодо підстав та розміру нарахованої пені/неустойки в сумі 2817,50 грн, то суд керувався таким. Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента № 64/2022 від 22.02.2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Воєнний стан триває і на цей час. Ураховуючи законодавчу заборону на стягнення із позичальника неустойки за порушення ним зобов`язань по кредитному договору, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав нарахування відповідачу кредитором пені, а тому в цій частині позовні вимогу не підлягають задоволенню. Щодо набуття позивачем права вимоги до відповідача суд встановив наступне. 16.09.2025 між позивачем та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір факторингу № 16/09/25, на підставі якого позивач набув право вимоги до боржників за кредитним договорами (а.с. 21-24). Відповідно до реєстру прав вимоги № 23/12/25-01 від 23.12.2025, підписаного ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем (а.с. 28 на звороті - 29), останній набув право вимоги до відповідача за договором кредиту № 8359589 від 26.05.2025 в сумі 17826,74 грн, із яких: 8050,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 6959,23 грн - сума заборгованості за процентами; 0,01 грн - сума заборгованості за комісією; 2817,50 грн - сума заборгованості за пенею/неустойкою. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Надаючи оцінку договору факторингу, суд також звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Матеріали справи не містять доказів про належне виконання відповідачем умов кредитного договору і такі докази до суду не подані. Таким чином до позивача від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 8359589 від 26.05.2025 в сумі 17826,74 грн, із яких: 8050,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 6959,23 грн - сума заборгованості за процентами; 0,01 грн - сума заборгованості за комісією; 2817,50 грн - сума заборгованості за пенею/неустойкою. З огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині у розмірі 15009,24 грн. Водночас, враховуючи положення п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, у стягненні з відповідача на користь позивача пені (неустойки) в сумі 2817,50 грн суд відмовляє. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з платіжною інструкцією № 579939476.1 від 05.02.2026 (а.с. 5) позивачем при поданні цієї позовної заяви до суду сплачений судовий збір у розмірі 2622,40 грн. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (84,19 %), суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 2241,47 грн. Відповідно до положень ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнала позов, судом задоволено до стягнення судовий збір у розмірі 2241,47 грн та суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви, то позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову в розмірі 1120,47 грн та стягнути з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору в розмірі 1120,74 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). Так, у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 гривень. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано копію договору від 22.08.2025 № 22-08/25/ДІЛ про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Ткаченко Ю.О. (а.с. 36-38), копію витягу з акту № 4-ДІЛ від 30.12.2025 приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025 (а.с. 39), згідно з яким вартість наданих послуг становить 4500,00 грн, копію акта приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (а.с. 40-41), копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 16.01.2026 № 579938008.1 про сплату позивачем 216000,00 грн адвокату Ткаченко Ю.О. за договором про надання правничої допомоги № 22-08/25/ДІЛ та згідно з актом № 4-ДІЛ від 30.12.2025 (а.с. 42); копію ордеру на надання правничої допомоги від 03.09.2025 (а.с. 43) та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 03.04.2018 (а.с. 44). Підсумовуючи зазначене, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (84,19 %), виходячи із пропорційності відшкодування судових витрат, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 3788,55 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial