Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

01 вересня 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] та [PERSON] предметом якого є стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 11213715000 від 13 вересня 2007 року у розмірі 81833 грн. 70 коп., з яких: 19040 грн. 49 коп. 3% річних (за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року) та 62793 грн. 21 коп. - нараховані інфляційні втрати (за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року), а також 2422 грн. 40 коп. судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір № 11213715000, відповідно до якого останній надано кредит у сумі 62000,00 дол. США строком з 13 вересня 2007 року по 12 вересня 2022року. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором Банк і [PERSON] уклали договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався в повному обсязі відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед банком, що виникли з кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості Банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2009 року в цивільній справі № 2-1034/2009 р. з [PERSON] , [PERSON] стягнуто солідарно, на користь АКІБ «УкрСиббанк» в рахунок заборгованості за кредитним договором 486359 грн.60 коп. та в рахунок судових витрат 1950 грн., а всього 488309 грн. 60 коп. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» був укладений договір факторингу № 1, згідно якого відбулось відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, а ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло прав кредитора по кредитному договору № 11213715000 та договору поруки. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2015 року № 483/614/15-ц замінено стягувача акціонерне товариство «УкрСиббанк» у виконавчому провадженні ВП № 46521113 з примусового виконання рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2009 року в цивільній справі № 2-1034/2009р. про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11213715000 від 13 вересня 2007 року, його правонаступником ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». На сьогоднішній день відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості в повній мірі не виконано, залишок боргу складає 129490 грн. 94 коп., що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми простроченого грошового зобов`язання. Загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором визначеної рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області по справі 2-1034/2009р. складає 81833 грн. 70 коп., з яких: 19040 грн. 49 коп. 3% річних (за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року), 62793 грн. 21 коп. сума нарахованих інфляційних втрат (за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року), яку позивач просить стягнути солідарно з усіх відповідачів. Ухвалою від 03 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 09 год. 00 хв. 09 жовтня 2025 року. 08 вересня 2025 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності та заперечення проти позову, в якій відповідачі посилаючись на порушення вимог ст. 257 ЦПК України просили відмовити ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у повному обсязі у зв`язку із спливом строків позовної давності. Витрати по справі покласти на позивача. 09 жовтня 2025 року розгляд справи за клопотанням відповідача [PERSON] був відкладений на 09 год. 30 хв. 28 листопада 2025 року. 28 листопада 2025 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором (доповнений), в якому відповідачі посилаючись на порушення вимог ст. 257 ЦПК України та практику Верховного Суду просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, відмовити ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у повному обсязі, стягнути з позивача судовий збір на користь держави. Учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за наявними в матеріалах справи доказами, в якій, крім того, зазначив, що позов підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, в яких також зазначили, що позовні вимоги не визнають. Крім того, враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Щодо відзиву на позовну заяву від 28 листопада 2025 року суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідачі зобов`язані надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру № 1723772 та № 1723784 від 02 вересня 2025 року відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 09 вересня 2025 року на зазначені адреси реєстрації відповідачів рекомендованими листами було направлено копію ухвали та копію позовної заяви з додатками, які повернулися до суду 24 вересня 2025 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 37-38). Строк для подання відзиву на позовну заяву для відповідачів сплив 10 жовтня 2025 року (від дати повернення листів). Згідно з ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк для подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Під процесуальним строком розуміють строк, в межах якого вчиняються певні процесуальні дії. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 127 ЦПК України). Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням. Тому, у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без розгляду поданого відповідачами відзиву на позовну заяву від 28 листопада 2025 року, оскільки відповідачі належним чином повідомлялись про відкриття провадження у справі та не були позбавлені можливості скористатися правовою допомогою раніше у встановлений їм судом строк, тому судом буде здійснено розгляд справи за наявними в справі матеріалами. Судом встановлено, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2009 року в цивільній справі № 2-1034/2009р. з [PERSON] , [PERSON] стягнуто солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» в рахунок заборгованості за кредитним договором № 11213715000 від 13 вересня 2007 року 486359 грн.60 коп. та в рахунок судових витрат 1950 грн., а всього 488309 грн. 60 коп. (а.с. 13-14). Вказане рішення суду скасовано не було. Як вбачається з довідки ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» вих. № 18/08/2025/734282/1 від 18 серпня 2025 року станом на вказану дату видачі довідки відповідачами [PERSON] та [PERSON] за зазначеним вище рішенням суду було сплачено 356868 грн. 66 коп., наявний залишок заборгованості станом на 18 серпня 2025 року який становить 129490 грн. 94 коп. та заборгованість вважається не погашеною (а.с. 24). Відповідно до розрахунку, сума інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційне збільшення становить 62793 грн. 21 коп., сума 3 % річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 19040 грн. 49 коп. (а.с. 8, зв. бік а.с. 8). Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, факт невиконання вказаного вище судового рішення відповідачами у повному обсязі встановлено судом та не спростовано відповідачами. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній або господарській справі, за винятком випадків, визначених частиною 2 цієї статті, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт існування заборгованості за кредитним договором, факт укладення договору поруки, а також факт набуття ТОВ «Кей-Колект» права вимоги до відповідачів встановлені ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2015 року у справі № 483/614/15-ц та не підлягають повторному доказуванню (а.с. 15). Суд зазначає, що невиконане судове рішення про стягнення грошових коштів є підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, суд враховує сталу правову позицію Верховного Суду, викладену у Постанові Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 127/13406/18, згідно з якою грошове зобов`язання, що виникає з рішення суду, є зобов`язанням, на яке поширюється дія статті 625 ЦК України. Також Верховний Суд неодноразово наголошував, що у випадку визначення суми боргу в національній валюті (гривні), нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснюється саме на цю суму. Позивачем було надано розрахунок 3% річних у розмірі 19040 грн. 49 коп. та інфляційних втрат у розмірі 62793 грн. 21 коп. за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Перевіривши наданий розрахунок (а.с. 8), суд встановив його математичну правильність, відповідність періоду, за який здійснено нарахування, та застосуванням офіційних індексів інфляції, опублікованих Державною службою статистики України. Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Щодо застосування строку позовної давності, заявленої відповідачами в заяві від 08 вересня 2025 року, суд зазначає наступне. Відповідачі заявили про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виходять за межі загального трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховані висновки Верховного Суду, викладені в Постанові у справі № 206/2984/23 від 25.09.2024 та зазначає наступне. До вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат застосовується загальна позовна давність у три роки, і для кожного щомісячного нарахування перебіг цього строку починається окремо. Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ст. 256, ч. 1 ст. 260, ч. 3 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки. Порядок відліку позовної давності наведено в ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) та є релевантними до цієї справи. Суд зазначає, що із 12 березня 2020 року на усій території України встановлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 4 ст. 14 ЦК України). Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовані положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину. Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину. Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22), які є релевантними до цієї справи. У даній справі рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2009 року в цивільній справі № 2-1034/2009р. солідарними боржниками не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. Однак з урахуванням заявлених відповідачами вимог про застосування строків позовної давності (а.с. 39) стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності. Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому Позивач, звернувшись до суду 01 вересня 2025 року, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23 (провадження № 61-7249св24). Відповідно до частини ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, суд відхиляє заяву відповідачів від 08 вересня 2025 рок про застосування позовної давності, оскільки її перебіг був зупинений згідно з вимогами законодавства. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» суми 3% річних у розмірі 19040 грн. 49 коп. та суми інфляційних втрат у розмірі 62793 грн. 21 коп. за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, відповідають нормам чинного законодавства та правовій позиції Верховного Суду, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача 2422 грн. 40 коп. судового збору, оплата яких підтверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved