Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

12.06.2025 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє його представниця - адвокат Коренко Т.В., звернувся до суду з даним позовом в якому просивздійснити розподіл спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] наступним чином: припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] на 3-кімнатну квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та залишити право власності за [PERSON] без відшкодування компенсації відповідачу; припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] на 1-кімнатну квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та залишити право власності за [PERSON] без відшкодування компенсації позивачу; припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] на автомобіль марки HYUNDAI Tucson 2018 року випуску, VIN-код: [NUMBER] та залишити право власності за [PERSON] без відшкодування компенсації позивачу. Також просив стягнути на свою користь з відповідачки судові витрати у розмірі 9084,00 грн - судового збору, 20000,00 грн - послуги на правову допомогу та 3000,00 грн - витрати на проведення оцінки нерухомого майна. В обгрунтування позову зазначено, що з 07.09.2013 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.09.2023 року по справі 490/2568/23 було розірвано. Від шлюбу подружжя мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] [INFO] . Позивач зазначає, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти подружжя було набуто спірне майно а саме: 3-х кімнатна квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є відповідачка по справі [PERSON] ; однокімнатна квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є позивач по справі [PERSON] ; автомобіль марки HYUNDAI Tucson 2018 року випуску, VIN-код: [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . Оскільки з 2023 року подружжя фактично припинило шлюбні, сімейні відносини між сторонами виник спір щодо поділу та користування спільним майном тому виникла необхідність у поділі спільно нажитого майна подружжя. Перераховане майно, зокрема: квартири та авто є об`єктами права спільно сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та власністю його дружини відповідачки по справі. Позивач вважає, що справедливим розподілом спільного майна подружжя яке відповідатиме їх інтересам та інтересам неповнолітніх дітей і не буде порушувати їх прав має здійснитись наступним чином: - припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] на трьох кімнатну квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та залишити право власності за [PERSON] без відшкодування компенсації відповідачу; - припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] на 1 кімнатну квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] залишити право власності за [PERSON] без відшкодування компенсації позивачу; - припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] на автомобіль марки HYUNDAI Tucson 2018 року випуску, VIN-код: [NUMBER] та залишити право власності за [PERSON] без відшкодування компенсації позивачу. Позивачем зазначено, що загальна вартість спільного сумісного майна складає 3 374 100 грн., тому поділ майна у грошовому еквіваленті виглядає наступним чином: за позивачем залишається право власності на майно вартістю 1 428 300 (828 000 + 600 300 - однокімнатна квартира та авто), а за відповідачкою залишається право власності на майно вартістю 1 945 800,00 грн (трьохкімнатна квартира). При цьому, позивач стверджує, що звертався до відповідачки і в письмовій і в усній формі щодо добровільного, договірного врегулювання питання та вважає що майно набуте в шлюбі мало розподілитись між сторонами з урахуванням інтересів спільних неповнолітніх дітей але відповідач не проявляла згоди на мирне вирішення спору щодо поділу спільного майна та заперечує проти поділу майна, тому у колишнього подружжя виник спір щодо поділу всього спільного майна. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 17.06.2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 15.09.2025 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому не заперечувала проти запропонованого позивачем розподілу майна. При цьому, відповідачка заперечувала проти суми судових витрат та вважала такі витрати завищеними. Ухвалою суду від 23.09.2025 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. Розпорядженням керівника апарату суду від 09.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 09.02.2026 року справу передано судді Саламатіну О.В. Ухвалою судді від 11.02.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/4597/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 25.03.2026 року на 10:00 год. В судовому засіданні представниця позивача підтримала позов з підстав наведених у ньому та просила задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка позов визнала, просила задовольнити, проти стягнення судових витрат в заявленому розмірі заперечила, посилаючись на недобросовісну поведінку позивача, неспівмірність та необгрунтованість та явну завищеність заявлених до стягнення сум судових витрат. Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 07.09.2013 року уклали шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 374, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 07.09.2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції. Від шлюбу подружжя мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) та доньку [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). 30.09.2015 року, на підставі Договору купівлі-продажу квартири №2482 від 30.09.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстровано право власності [PERSON] на трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44829336 від 30.09.2015 року. Згідно висновку про вартість майна, складеного 09.06.2025 року експертом-оцінювачем ТОВ «Антан-Юг» [PERSON] , вартість вищевказаної квартири на дату оцінки складає 1 945 800,00 грн. 29.08.2018 року, на підставі Договору купівлі-продажу квартири №1980 від 29.08.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстровано право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №135835812 від 29.08.2018 року. Згідно висновку про вартість майна, складеного 09.06.2025 року експертом-оцінювачем ТОВ «Антан-Юг» [PERSON] , вартість вищевказаної квартири на дату оцінки складає 828 000,00 грн. 10.12.2018 року [PERSON] придбано автомобіль марки HYUNDAI Tucson, 2018 року випуску, № кузова (шасі, рама) [NUMBER] , що підтверджується Договором №67 купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Богдан Авто Миколаїв». Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно висновку про вартість майна, складеного 09.06.2025 року експертом-оцінювачем ТОВ «Антан-Юг» [PERSON] , вартість вищевказаного автомобіля на дату оцінки складає 600 300,00 грн. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.09.2023 року по справі 490/2568/23 шлюб між сторонами було розірвано. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі N 524/10054/16). Судом встановлено, що визнання відповідачкою позовних вимог в частині розподілу спільного майна подружжя не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України. Так, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є квартира), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як квартира, а також рухоме майно, різновидом якого є побутова техніка. Відповідно до ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст. 63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом норм ст.ст. 60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом положень ст.ст. 69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України №6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, №404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21.11.2018). Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірні об`єкти придбані за особисті кошти дружини чи чоловіка. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне майно в силу вимог статей 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя або жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Щодо позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя за наслідками його поділу, то задоволення вимоги про поділ об`єкту спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на частину такого майна (конкретного об`єкту) саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в суду відсутні підстави зазначати в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірних майна. Окрема позовна вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц. Оскільки судом встановлено, що майно було придбано сторонами в період їхнього шлюбу, відповідачка погодилася на запропонований позивачем поділ майна, суд приходить до висновку, що слід провести розподіл спільного сумісного майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем, з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц, а саме, визнавши за позивачем право власності на автомобіль HYUNDAI Tucson, 2018 року випуску, № кузова (шасі, рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та на однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] залишити у власності відповідачки. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Щодо стягнення витрат на судовий збір за подання позовної заяви. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до платіжної квитанції № 8381-5344-8814-0583 від 12.06.2025 р. за звернення до суду із даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в розмірі 9084,00 гривень. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідачка до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу сплачений судовий збір з державного бюджету 4542,00 грн та стягнути з відповідачки на користь позивача 4542,00 грн. Щодо стягнення витрат на проведення оцінки нерухомого майна. До судових витрат згідно з ст. 133 ЦПК України входять, зокрема,витрати пов`язані з розглядом судової справи, куди входять витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно з ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами і у випадках передбачених ст. 105 ЦПК України, яких у даній справі не вбачається. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Позивач [PERSON] просить суд стягнути витрати за виготовлення звітів про майно (зокрема, квартир та автомобіля), що становлять 3000,00 гривень. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені до відшкодування 3000,00 гривень витрат не за висновок експерта, підготовлений на його замовлення як учасника справи чи на підставі ухвали суду, а за звіт про оцінку нерухомого майна та транспортного засобу для підтвердження вартості спірного майна, підстав відшкодування цих витрат відповідачкою не вбачається. Щодо стягнення витрат на правову допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, що передбачено пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України. Позивач у позові просив стягнути з [PERSON] на свою користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. В обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору №35 про надання правничої допомоги від 04.04.2023 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Коренко Т.В.; розрахунок суми гонорару адвоката за надання правової допомоги на суму 20000,00 грн; квитанцію про сплату гонорару від 02.06.2025 року на суму 20000,00 грн; ордер адвоката Коренко Т.В. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 12.01.2026 року у справі №642/716/22. У своїй Постанові від 13.03.2025 р. у справі №275/150/22 Верховний суд дійшов висновку, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Крім того, Верховний Суд у вищевказаній Постанові вказав також, що суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат. [PERSON] заперечувала проти стягнення з неї витрат на правову допомогу у сумі 20 000,00 грн, вважала таку суму завищеною та такою, що не відповідає дійсним витратам позивача у даній справі. При цьому, відповідачка посилалася на скрутне матеріальне становище та на утримання нею малолітніх дітей. На підтвердження свого матеріального становище відповідачкою надано відомості з ДРФОП про її доходи за період з січня 2024 року по липень 2025 року. За такого, беручи до уваги заперечення відповідачки, а також її визнання позовних вимог, суд вважає, що заявлені позивачем до відшкодування 20000,00 грн витрат на правничу допомогу не відповідають розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідачки становить надмірний тягар для останньої, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). Відтак, з огляду на вищевказане, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідачки, повинен становити 2000,00 грн. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі статті 10, 12, 27, 77-81, 206, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved