Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2026 року звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач 25.10.2009 року народження зареєстрували шлюб, після чого позивач змінила своє дошлюбне прізвище на прізвище чоловіка « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є неповнолітнім. Спільне життя фактично припинене. Між позивачем та відповідачем відсутнє взаєморозуміння, втрачено взаємну повагу, підтримку,шлюбні відносини припинені, сім`я фактично розпалася, примирення є неможливим. Відповідач тривалий час перебуває за межами України, в Чеській Республіці, де працює у будівельній сфері. З початку повномасштабної війни в Україну відповідач не повертався. Позивач вказує, що відповідач у вихованні дитини участі не бере, матеріальної допомоги систематично не надає, станом здоров`я, навчанням та потребами сина не цікавиться. Дитина проживає разом із позивачем та перебуває повністю на її утриманні. Просить, розірвати шлюб; місце проживання дитини [PERSON] визначити з матір`ю [PERSON] ; після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] »; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 25 000 грн., щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. 27.03.2026 року заперечуючи проти позову представник відповідача адвокат Боднарчук У.М. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що фактично відповідач не самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо свого неповнолітнього сина [PERSON] . Зі слів [PERSON] , він любить сина та систематично надавав кошти на потреби хлопчика (через перевізників), спілкувався та спілкується з дитиною, допомагав і буде матеріально допомагати дитині незалежно від ухваленого судового рішення. В серпні 2025 року відповідач організував спільне проведення літніх канікул та разом з позивачем й неповнолітнім сином разом відпочивали в Італії. [PERSON] перебуває за межами України - в Польщі, але не в Чехії (як зазначила позивач). Наразі відповідач не має постійної роботи, а тимчасові підзаробітки не приносять сталого доходу, який витрачається на оплату комунальних платежів, оплату житла, допомогу батькам-пенсіонерам, придбання найнеобхіднішого в побуті (одягу, продуктів, медикаментів, оплату за проїзд до місця роботи тощо). Відповідач не має автомобіля, житла та інших придбань на суму, яка б перевищувала десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зазначає, що [PERSON] не відмовляєтьсь від утримання своєї неповнолітньої дитини і вважає необхідну, достатню для забезпечення потреб сина та таку, що він має можливість сплачувати суму аліментів в розмірі по 4000 грн. щомісячно. Позивач в прохальній частині просила розгляд справи проводити без її участі, просила позов задоволити. Відповідач в судові засідання не з`явився, однак його представник подала до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення частково позову, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 25.10.2009 року (а.с.5) сторони зареєстрували шлюб 25.10.2009 року у виконкомі Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №17. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження виданого 17.02.2012 року (а.с.6). Відповідно до ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом ч.3, 4 ст. 56 СК України. Відповідно до ст.112 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, у даному випадку інтересам позивачки. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1ст.76 ЦПК У країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач підтвердила поданою заявою, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. Представник відповідача вимоги позову в цій частині визнає. З огляду на викладене, а також що перебування у шлюбу є виключно добровільним, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивач просила залишити прізвище " [PERSON] ", однак щодо цього рішення не ухвалюється, зважаючи на право вибору саме особи позивача. Як вбачається з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що син [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. Станом на дату розгляду справи, [PERSON] виповнилося 14 років, тобто він фактично досягнув віку, коли може висловлювати власну обґрунтовану думку щодо місця свого проживання, і рішення суду щодо цього не виноситься. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частинами першою, другою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтями 8,11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Стаття 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до «Конвенції про права дитини», ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991 року, та «Декларації прав дитини» інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум становить для дітей віком до 6 років - 2817 гривень; дітей віком від 6 до 18 років - 3512 гривень; Суд враховує, що відповідач частково визнає позовні вимоги та погоджується сплачувати аліменти у розмірі 4 000 грн. щомісячно, що було враховано судом при визначенні остаточного розміру аліментів, однак відповідач не довів належними доказати відсутність у нього доходу для належного забезпечення інтересів дитини, з врахуванням її потреб та віку 14 років. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, стан здоров`я відповідача, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 8 000 грн. щомісячно на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів слід розпочати з дня коли позивач звернулась із позовом до суду 19 лютого 2026 року. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому сторони не позбавлені права подальшого вирішення питання збільшення чи зменшення розміру аліментів. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовів про стягнення аліментів позивачі звільняються від сплати судового збору. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене вище, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1 331,20 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів слід стягнути з відповідача на користь держави, а також на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 331,20 грн. за позовну вимогу про розірвання шлюбу. На підставі наведеного, ст.55, 56, 104, 105, 112-113, ст.150, 155, 180-184, 199-200 СК України,

Outcome: partial