Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

До суду звернулось ТОВ ФК Кредит-капітал» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ТзОВ «Авентус Україна» та відповідачем по справі [PERSON] 27 березня 2020 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 2200800, згідно якого відповідач отримав в кредит 12000 грн., строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, що визначені у даному договорі. 26 лютого 2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТОВ ФК Кредит-капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № ККАУ 26022021, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за вказаним договором на суму 37260 грн., з яких: 12000 грн. прострочена заборгованість за кредитом та 25260 грн. прострочена заборгованість за відсотками. Вищезгаданий борг виник в результаті невиконання відповідачем обумовлених договором своїх зобов`язань. Відповідно до відповіді № 2372898 від 23 лютого 2026 року з ЄДДР [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року по даній справі відкрито спрощене провадження без повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення вказану ухвалу суду відповідач отримав 26 лютого 2026 року. Станом на 01 квітня 2026 року відповідач відзив на позов не подав. Суд, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, встановив наступні обставини. 27 березня 2020 р. ТзОВ «Авентус Україна» та відповідачем по справі [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 2200800, згідно якого відповідач отримав в кредит 12000 грн., строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 1,90 % в день, що підтверджується самими довогором та паспортом споживчого кредиту (а.с.15-18). 26 лютого 2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТОВ ФК Кредит-капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № ККАУ 26022021, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за вказаним договором на суму 37260 грн., що підтверджується самим довогором про відступлення прав вимоги та витягом з Реєстру боржників до нього (а.с.28-32). Згідно розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором заборгованість за період з 27 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року становить 37260 грн. з яких: 12000 грн. прострочена заборгованість за кредитом та 25260 грн. прострочена заборгованість за відсотками (а.с. 21-27). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача в користь позивача 18840 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких 12000 заборгованість за кредитом та 6840 грн. заборгованість за відсотками за 30 днів кредитування, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Частковість задоволення позовних вимог, а саме відмова у стягненні решти суми процентів за користування кредитом пов`язана з тим, що проценти за користування кредитними коштами в розмірі 25260 грн. були нараховані поза межами погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору споживчого кредиту, строк кредитування становив 30 днів, а тому проценти слід нараховувати за користування кредитом в межах визначеного строку. У той же час позивачем нарахована заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 25260 грн., що, на думку позивача, підлягає стягненню відповідно до п. 9.2 договору, згідно якого договір діє до повного виконання споживачем зобов`язання. Однак суд вважає такі умови договору суперечливими і не конкретними, і приходить до висновку, що проценти за користування кредитними коштами підлягають стягненню лише за 30 днів кредитування, враховуючи, що строк кредитування не продовжувався відповідно до розділу 4 Договору споживчого кредиту. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацій кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18). Таким чином, нарахування відсотків після 30-денного строку дії договору та у фіксованому щоденному відсотку щоденно суперечить як самим умовам договору так і ст.625 ЦК України, а тому є безпідставним. Також враховуючи те, що позивачем не ставилося вимог про стягнення з відповідача коштів в наслідок прострочення заборгованості за кредитом відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, тому відсутні законні підстави для стягнення на даний час коштів, а саме відсотків, нарахованих поза межами стоку договору споживчого кредиту. Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача в користь позивача 18840 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких 12000 заборгованість за кредитом та 6840 грн. заборгованість за відсотками за 30 днів кредитування, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1, ч.2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, виходячи з такого розрахунку. Сума задоволених вимог позивача складає 18840 грн. зі заявлених 37260 грн, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1346 грн. (18840 грн. ? 37260 грн. х 2662,40 грн. = 1346 грн.). Також позивач просить суд стягнути з відповідача 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується договором про надання правничої допомоги та актом приймання-передачі виконаних послуг (а.с. 36-38). Однак, враховуючи характер виконаної представником позивача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, зі значення справи для сторони, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши при цьому те, що позов задоволено частково.

Outcome: partial