Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із вказаною позовною заявою, відповідно до змісту якої просив визнати недійсними договір комісії №7990/23/4/05032 від 25.04.2023 між ним і ТОВ «Автокапітал+» та договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля AUDI A4, кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , від 16.06.2023, №7990/23/4/05032, укладений між ТОВ «Автокапітал+» і [PERSON] . Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира у даній справі відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 25.11.2024 вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження транспортного засобу - автомобіля марки "AUDI А4", кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 30.09.2025 прийнято до судового розгляду заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Дмитрієвої Жанни Анатоліївни від 25.06.2025 про зміну предмету позову у цивільній справі №296/10490/24 з наступними позовними вимогами: витребувати у [PERSON] належний [PERSON] транспортний засіб автомобіль AUDI A4, кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак станом на 2023 рік [NUMBER] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на транспортний засіб автомобіль AUDI A4, кузов № [NUMBER] . Також ухвалою замінено первісних відповідачів у цивільній справі №296/10490/24 з [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокапітал+ на належного відповідача - [PERSON] . В об ґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником автомобіля AUDI А4, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . 3 31 січня 2022 року він перебував за кордоном, в Англії, більше в Україну не приїздив. Його автомобіль станом на травень 2022 року залишився на зберіганні у гр. [PERSON] . У травні 2024 року від друзів у м. Житомирі стало відомо, що належний йому автомобіль їздить по місту Житомиру, а [PERSON] повідомила, що автомобіль продала. На запит адвоката, Територіальний сервісний центр 1841 Регіонального сервісного центру МВС України у Житомирській області направив копію договору купівлі- продажу транспортного засобу № 7990/23/4/05032 від 16.06.2023, зі змісту якого встановлено, що ТОВ «АВТОКАПІТАЛ+», яке діяло підставі договору комісії № 7990/23/4/05032 від 25.04.2023, укладеного з власником транспортного засобу, продало автомобіль [PERSON] . Отже, належний йому автомобіль без будь-якої правової підстави було незаконно відчужено ТОВ «АВТОКАПІТАЛ+», з яким позивач не укладав договору комісії, не підписував його, не уповнова\-жував на укладання від власного імені правочинів щодо відчуження автомобіля. Знаючи, що позивач звернувся до органів поліції з приводу незаконного продажу автомобіля, та володіючи інформацією про відкриття кримінального провадження, [PERSON] провів відчуження спірного автомобіля, уклавши 07.08.2024 договір купівлі-продажу 1841/2024/4808551 автомобіля AUDIA4, кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з [PERSON] . Вважає вказані вище договори незаконними, нікчемними, такими, що укладені особами, які не мали права їх укладати, укладеними поза його волею, що порушують чине законодавство і його право власності. Належний йому автомобіль вибув з володіння поза його волею, тому відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України, має право на його витребування від відповідачки [PERSON] 18.03.2024 на адресу Корольовського районного суду м.Житомира від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Немеровець Тетяни Анатоліївни надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що позивач добровільно, без будь-якого примусу чи викрадення, передав у користування [PERSON] належний йому транспортний засіб. Отже, транспортний засіб вибув з володіння позивача за його волею. Відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки вона, як набувач спірного транспортного засобу за відплатним договором, не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мав права його відчужувати. Крім того, [PERSON] також є добросовісним набувачем, оскільки не знав і не міг знати про те, що ТОВ «АВТОКАПІТАЛ+» не мало права відчужувати спірний транспортний засіб. Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування. У справі, що розглядається судом, спірний транспортний засіб не був загублений позивачем [PERSON] , як власником, чи [PERSON] , як особою, якій він передав його у володіння, а також спірний транспортний засіб не був викрадений у позивача [PERSON] , як власника, чи у [PERSON] , як особи, якій він передав його у володіння, що виключає можливість витребування цього транспортного засобу у відповідачки [PERSON] , як набувача, на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Враховуючу ту обставину, що транспортний засіб марки AUDI А4, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, вибув із володіння позивача добровільно, за його волею шляхом укладення із [PERSON] усного договору на його зберігання та володіння, спірний транспортний засіб не підлягає витребуванню у [PERSON] , як добросовісного набувача, також і на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Крім того, посилання позивача на те, що він не підписував з ТОВ «АВТОКАПІТАЛ+» договору комісії від 25.04.2023 № 7990/23/4/05032, не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, висновком почеркознавчої експертизи. Сам по собі факт відсутності позивача на території України в день укладення договору комісії не може бути належним доказом неукладення ним договору. Договір комісії міг бути підписаний позивачем за межами території України та пересланий в Україну засобами поштового чи іншого зв`язку. Вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав. Ефективним способом захисту в даному випадку є звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій він передав транспортний засіб у користування і володіння - до [PERSON] . Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 11.12.2025, зазначеною у протоколі судового засідання, підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Дмитрієва Ж.А. просила позовну заяву задовольнити з підстав, зазначених у заяві про зміну предмету позову. Наголосила, що позивач в дату підписання договору комісії перебував за кордоном, а тому підпис йому не належить, що свідчить про вибуття траснпортного засобу з власності позивача поза його волею. Відзив на позовну заяву [PERSON] є безпідставним, тому просила відмовити стороні відповідача у стягненні витрат на правничу допомогу. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки [PERSON] - адвокат Немеровець Т.А. просила розглянути справу за відсутності відповідачки та її представника, у задоволенні позову відмовити. Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.10.2021, власником автомобіля марки «AUDI A4», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , був [PERSON] . 16.06.2023 між ТОВ «Автокапітал+» (продавець), який є комісіонером на підставі укладеного з власником договору комісії № 7990/23/4/05032, в особі відповідального [PERSON] , та [PERSON] (покупець), укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7990/23/4/05032, згідно якого останній купив автомобіль марки та моделі «AUDI A4», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Згідно договору комісії № 7990/23/4/05032 від 25.04.2023, [PERSON] (комітент) уповноважив ТОВ «Автокапітал+» (комісіонер) в особі [PERSON] за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки та моделі «AUDI A4», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , зареєстрованого за власником [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , - за узгодженою ціною 49 900 грн. Вказаний договір містить підпис [PERSON] та печатку ТОВ «Автокапітал+», а також підпис в графі «комітент» [PERSON] , який розташовано вище рівня рядка «прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи (комітента)». 07.08.2024 [PERSON] продав автомобіль марки та моделі «AUDI A4», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , покупцю [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №1841/20244808551. Оскільки автомобіль вибув з володіння позивача на підставі договору, який [PERSON] не підписано, останній вважає, що набув права на його витребування у відповідачки та звернувся з цим позовом до суду. Вирішуючи спірні правовідносини, суд застосовує наступні норми права. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Як встановлено судом, згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/38815-25-вих. від 14.05.2025, [PERSON] 31.01.2022 виїхав за межі України через пункт пропуску «Лужанка» та з того часу на територію України не повертався. Договір комісії № 7990/23/4/05032, яким [PERSON] (комітент) уповноважив ТОВ «Автокапітал+» (комісіонер) вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу марки «AUDI A4», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , 2012 року випуску, укладено 25.04.2023. Позивач вказує на те, що він не підписував договір комісії № 7990/23/4/05032 і підпис у цьому договорі йому не належить. Разом з тим, доказів наведеного суду не надано. Позивачем не заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення факту підроблення підпису у договорі комісії. Сам по собі факт перебування [PERSON] в день укладення договору за кордоном не свідчить про неможливість підписання договору комісії позивачем, адже договір міг бути підписаний позивачем та пересланий ТОВ «Автокапітал+» засобами поштового або інтернет зв`язку. За таких обставин, оскільки позивачем не доведено того, що договір комісії підписано не Стецюком М.О., суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про витребування автомобіля від [PERSON] , скасування державної реєстрації права власності. У відповідності до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідачки. Згідно п.2 ч.2 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. У відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Представником відповідачки, у відповідності до вимог ч.1 ст.134 ЦПК України, у відзиві на позовну заяву від 18.11.2025, зазначено розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс в зв`язку із розглядом справи - 5 000 грн. На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу представником відповідачки - адвокатом Немеровець Т.А. до суду подано: - ордер серії АІ №2041884 на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] , виданий 04.11.2025 адвокатом Немеровець Тетяною Анатоліївною на підставі договору про надання правничої допомоги №79 від 04.11.2025; - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3359/10; - договір про надання правничої допомоги №79 від 04.11.2025, підписаний Кирій І.П. та адвокатом; - детальний опис робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої допомоги №79 від 04.11.2025 (додаток № 1 до договору №79), підписаний Кирій І.П. та адвокатом; - акт приймання-передачі наданих послуг від 14.11.2025 до договору про надання правничої допомоги №79 від 04.11.2025, підписаний Кирій І.П. та адвокатом; - квитанцію до прибуткового касового ордеру № 99 від 14.11.2025, згідно якого адвокатом від Кирій І.П. отримано 5 000 грн. Згідно договору про надання правничої допомоги №79 від 04.11.2025, адвокатом Немеровець Тетяною Анатоліївною надається правнича допомога Кирій Ірині Петрівні в цивільній справі № 296/10490/24, що полягає в представництва інтересів клієнта у суді. Пунктом 6.1 договору погоджено, що оплата правничих послуг в розмірі 5 000 грн здійснюється клієнтом в день підписання акту приймання-передачі наданих послуг. У відповідності до детального опису робіт (наданих послуг), акту приймання-передачі наданих послуг, адвокатом Немеровець Т.А. надано відповідачці наступні послуги на загальну суму 5 000 грн, а саме: - ознайомлення з матеріалами справи 500 грн за 30 хв.; - надання юридичної консультації - 500 грн за 30 хв.; - складання та направлення відзиву на позовну заяву 4 000 грн за 6 годин. У відповідності до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5 ст.137 ЦПК України, в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18). Наданими представником відповідача документами підтверджується факт надання правничої допомоги адвокатом Немеровець Тетяною Анатоліївною відповідачці [PERSON] . Беручи до уваги наведене, оскільки витрати на правничу допомогу не є завищеними, є співмірними: складності справи та виконаних робіт (наданих послуг); часу, витраченому на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих послуг, - суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, які є обгрунтованими.

Outcome: dismissed