Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 18.07.2025 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та просить суд: - визнати протиправними дії Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації щодо відмови в укладені з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договорів найму жилих приміщень гуртожитку творчих працівників за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації укласти з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договори найму жилих приміщень гуртожитку творчих працівників за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.07.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачам надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31.07.2025 відкрито провадження у справі, роз`єднано позовні вимоги окремо по кожному позивачу. У цій справі за позовом [PERSON] призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 18.09.2025. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що з 18.01.2008 [PERSON] як працівник Одеського національного академічного театру опери та балету, та її неповнолітню доньку [PERSON] вселено у кімнату № [NUMBER] у гуртожитку творчих працівників за адресою: [ADDRESS] на підставі відповідного ордеру. Гуртожиток належить на праві комунальної власності Одеській обласній раді, управління ним здійснює відповідач. Позивачка зверталася до відповідача з заявою про укладення договору найму житлових приміщень гуртожитку, однак їй було відмовлено в укладенні договору. Позивач вважає дії Департаменту щодо відмови в укладенні договору найму житлових приміщень протиправними та такими, що не відповідають ст.ст. 127, 130, 131 ЖК України та п.п.6-8 Положення №498, тому звертається до суду з цим позовом. Чинне законодавство не покладає на організацію, що здійснює управління гуртожитком, обов`язку укладати з особами договори найму житлового приміщення у гуртожитку, водночас п.8 Положення №498 визначає, що такий договір укладений саме з адміністрацією підприємства, установи, організації, органом місцевого самоврядування. До суду 13.08.2025 надійшов відзив Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, згідно якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначено, що станом на сьогодні управляння майном 7-го, 8-го, 9-го поверхів колишнього «Гуртожитку творчих працівників» здійснюється обласною державною адміністрації, а не Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації. Водночас, між ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» та Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації укладений договір управління майном від 04.08.2016 на 10 років, відповідно до якого 7, 8 та 9 поверхи зазначеної будівлі передані в управління ТОВ «Гуртожиток творчих працівників». Відповідач вказує, що в приміщенні відсутній статус гуртожитку, тому на нього не поширюються норми статей 127, 130, 131 ЖК України. Окрім того, у відповідача відсутні повноваження щодо укладення договорів найму, оскільки такі відсутні у Положенні про Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, затверджений 27.05.2019 та враховуючи те, що Одеська обласна державна адміністрація не уповноважувала відповідача здійснювати управління чи координацію майна 7-го, 8-го, 9-го поверхів колишнього «Гуртожитку творчих працівників» за адресою: м.Одеса, вул. Тираспольська, 27/29. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є ордер, який позивачем до позову не долучений, тобто у позивача відсутні документи, що підтверджують право законного проживання в приміщеннях майна комунальною власності та можуть слугувати підставою для укладення договору найму. Ухвалою від 18.09.2025 прийнято до розгляду відзив та докази подані представником позивача. Залучено до участі у справі третіх осіб: ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» та Одеську обласну раду, Управління обласної ради з майнових відносин. Розгляд справи у судовому засіданні 18.09.2025 відкладено на 21.10.2025. До суду 16.10.2025 надійшли письмові пояснення Одеської обласної ради, подані [PERSON] , згідно яких вказано, що позивачем не надано доказів, зокрема ордеру, на підтвердження законного вселення у жиле приміщення. У департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації відсутні повноваження на укладення договорів найму жилих приміщень. Також вказано, що обласною радою або іншим уповноваженим органом не приймалося адміністративно-розпорядчого рішення, яким будівлі, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Тираспольська. 27/29, встановлено статус гуртожитку. Управління обласної ради з майнових відносин в особі представника Фортуна Є.О. 01.10.2025 подало до суду пояснення третьої особи, згідно яких вказує, що реєстрація будівлі як гуртожитку не проводилась, а тому дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на неї не поширюється. Також вказують на те, що відповідач немає повноважень на укладення договорів. До суду 21.10.2025 надійшли пояснення ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» у яких вказує, що на 7, 8, 9 поверхах будівлі за адресою: м.Одеса, вул. Тираспольська, 27/29 мешкають працівники сфери культури, органів державної влади та місцевого самоврядування, а також їх сім`ї. ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» як управитель за Договором управління майно від 04.08.2016 взяло на себе зобов`язання надавати послуги із тимчасового розселення працівників галузі культури те членів їх сімей. Вказує, що управитель неодноразово звертався до позивача щодо укладення договору найму, проте відповідачка відмовляється від укладення. Також вказує, що позивачка займає ліжко-місце №701, 702 на 7 поверсі, проте станом на час надання пояснень у кімнаті фактично не проживає. Ухвалою від 21.10.2025 прийнято докази подані представником позивача, поновлено [PERSON] строк на звернення з клопотанням про витребування доказів, клопотання про витребування доказів залишено без задоволення. Прийнято до розгляду пояснення третіх осіб, також закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 20.11.2025. У зв`язку з першою неявкою позивача у судове засідання 20.11.2025, розгляд справи відкладено на 14.01.2026. Розгляд справи у судовому засіданні 14.01.2026 відкладено на 03.03.2026 у зв`язку з відключенням подачі електроенергії в приміщення суду. У судовому засіданні 03.03.2026 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача Фролової І.М., поновлено представнику позивача строк на звернення до суду з клопотання про витребування доказів, відмовлено у задоволенні такого клопотання. Відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі як передчасно поданого. Представник позивача просив задовольнити позов. Представник відповідача заперечувала проти позову. Суд закінчив з`ясування обставин справи та перейшов до судових дебатів, з метою підготовки до судових дебатів, оголошено перерву до 18.03.2026. У судове засідання 18.03.2026 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача Апексімов І.С.18.03.2026 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у іншому судовому процесі у Хаджибейському районному суді м.Одеси. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. Клопотання представника позивача про відкладення задоволенню не підлягає, з огляду на те, що адвокат не надав доказів на підтвердження своєї зайнятості, окрім того, представник позивача у попередньому засіданні погодив відкладення справи на 18.03.2026. Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України Після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Суд, у судовому засіданні 18.03.2026, перейшов до стадії ухвалення рішення та призначив проголошення рішення на 30.03.2026 о 13:35 год. Щодо поданого 16.03.2026 клопотання представника позивача Апексімова І.С. про зупинення провадження у справі до розгляду справи №522/784/26-Е суд зазначає наступне. [PERSON] в особі представника [PERSON] 21.01.2026 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, товариства з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників» про визнання недійсним договору управління майном від 04.08.2016 №979, укладений між Управлінням культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників». Справі присвоєно номер справи №522/784/26-Е та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано судді Бондарю В.Я. Провадження у справі відкрите ухвалою від 23.01.2026. Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації заперечував проти зупинення провадження, з огляду на відсутність об`єктивної неможливості розгляду справи, адже рішення у справі №522/784/26-Е не матиме преюдиційне значення для цієї справи. Правова оцінка дії Департаменту повинна надаватися з урахуванням чинного правового стану, а не гіпотетичного можливого майбутнього рішення. Згідно до п.5 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Так, в Постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року по справі № 752/9802/17, зазначено, що визначаючи наявність підстав за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи. Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18 та від 20.12.2019 у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 у справі № 910/974/18. Крім того, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 року у справі №910/5425/18 та від 20.06.2019 року у справі №910/12694/18. Предметом позову є визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання відповідача укласти з позивачкою договір найму житлових приміщень, в той час як у справі №522/784/26-Е оспорюється договір управління майном від 04.08.2016 №979, укладений між Управлінням культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників». Суд, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про можливість розгляду справи до вирішення справи про недійсність договору, тобто відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи, тому у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі слід відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 31.12.2008 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відмітка в паспорті громадянина України серії [NUMBER] (а.с.10-11). Позивачка вказує, що вона вселена до гуртожитку разом дитиною, проте на підтвердження такого суду доказів представлено не було, до позову навіть не долучено свідоцтво про народження. Адвокат І.С. Апексімов в інтересах [PERSON] 22.04.2025 звернувся до Департаменту культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації з заявою, якою просив забезпечити укладення договору найму житлового приміщення кімнати [ADDRESS] (а.с.12). Департамент культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації листом від 09.06.2025 вказав, що між ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» та Управлінням культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації укладений договір управління май до якого 7, 8 та 9 поверхи будівлі гуртожитку передані в управління ТОВ «Гуртожиток творчих працівників», а тому у разі відсутності укладеного договору найму, мешканцю гуртожитку необхідно звернутися з відповідним пакетом документів безпосередньо до управителя (а.с.13). 24 грудня 1999 року видано свідоцтво про право власності на будівлю гуртожитку, яким засвідчено власність територіальної громади Одеської області в особі Одеської обласної ради право власності на будівлю гуртожитку, загальною площею 4 017,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.98). Відповідно до рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 №73-V «Про майно спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада», майно 7-го, 8-го та 9-го поверхів колишнього « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] входять до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області та передані в управління обласній державній адміністрації (а.с.102-103). Відтак, 04 серпня 2016 року між Управлінням культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та товариством з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників» укладено договір управління майном, а саме: 7, 8, 9 поверхи будівлі гуртожитку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1 173,6 кв.м. (а.с.32-33). Згідно п.2.3.3 Договору від 04.08.2016, управитель тобто ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» зобов`язується проводити вселення до гуртожитку на підставі ордера, виданого Власником, Установником управління або управлінням обласної ради з майнових відносин, відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 та статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму житлового приміщення в гуртожитку. Разом з тим, згідно п.2.2.3 установник управління тобто Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації разом з управлінням обласної ради з майнових відносин мають право погоджувати Управителю вселення мешканців у гуртожиток. Щодо статусу будівлі за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі - Положення), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації. Відповідно до пункту 14 Положення, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396, передача жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у державній власності, у власність громадян здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (після передачі/прийняття гуртожитку у власність відповідної територіальної громади). При цьому орган місцевого самоврядування відповідно до статті 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» має прийняти рішення щодо залишення цілісного майнового комплексу (будівлі, будинку) у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію його жилих та нежилих приміщень. Громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках на правових підставах і тривалий час (не менше п`яти років). У свідоцтві про право власності визначено повністю приміщення будівлі [ADDRESS] як гуртожиток, тому 7, 8, 9 поверхи цієї будівлі також є гуртожитком, а, отже, доводи відповідача щодо не доказаності, що приміщення є гуртожитком, суд не приймає до уваги як безпідставні. Тобто представник позивача правомірно посилається на ст.127, 130, 131 ЖК Української РСР. Відповідно до статей 127-129 ЖК України (у редакції, чинній на час вселення позивача до гуртожитку) для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, правовою підставою для вселення у гуртожиток є спеціальний ордер. Згідно із частинами першою-третьою статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів. Ордер є актом який вичерпує свою дію після його реалізації, тобто, реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS] свідчить про використання такого ордеру, адже реалізовано наслідок видання ордеру як вселення до приміщення. ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» вказав, що позивачка займає кімнату на 7-му поверсі. Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивачка вселилась в кімнату гуртожитку, правомірність її вселення ніким не оспорюється, будь-яких неправомірних дій зі сторони відповідача щодо позбавлення позивача права проживання, зокрема і шляхом виселення, не вчинялося, а порушення прав та законних інтересів позивача не доведено. Саме по собі бажання позивача укласти договір найму житла з Департаментом не свідчить про наявність підстав для ухвалення судом рішення про зобов`язання відповідача укласти такий договір. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 липня 2024 року при розгляді справи №161/6865/23. Разом з тим, суд зазначає, що посилання представника позивача на Примірне положення про користування гуртожитками, який визнає порядок користування гуртожитками, затверджене постановою Кабінету Міністрів України №498 від 20.06.2018 як на підставу позову (відповідно до якого користування гуртожитком можливе виключно на підставі договору житлового найму) є безпідставним, оскільки вселення позивача в гуртожиток визначалося пунктами 8, 9 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, яке було чинним до 12 серпня 2015 року. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто, суд дійшов висновку про безпідставність позову в частині зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, адже [PERSON] вселена до приміщення гуртожитку на підставі ордеру в час, коли не вимагалося укладення договору найму житлового приміщення, при тому на разі відповідач чи треті особи не вчиняють жодних дій щодо її виселення. Щодо вимоги про протиправність дій відповідача щодо відмови в укладенні договору, то судом не встановлено порушень чинного законодавства з боку Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, тому у задоволені таких вимоги позивача так слід відмовити. Попри наведене, суд також вважає за необхідне відзначити, що на переконання суду Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації є неналежним відповідачем у справі, з огляду на наступне. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі№ 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі іншої особи, як належного співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року у справі№ 203/2/19 (провадження № 61-6983св20). Визначення відповідачів, предмет спору та підстави позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів і обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується останнім під час розгляду справи. Визначення складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому (ч. 1 ст. 51 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Оскільки суд не має права самостійно залучати співвідповідачів без ініціативи позивача. Згідно з принципомjura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Суд незалежно від наявності посилання сторін вирішує, які норми права повинні застосовуватися для вирішення спору, при цьому сторони не зобов`язані доказувати в суді наявність та необхідність застосування певної норми до спірних правовідносин. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту(такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Судувід 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункти 84, 86), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (пункти 6.566.58), від 07.09.2022 (пункт 10.76), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 103)). Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 910/15792/20). Як вказувалося вище 04 серпня 2016 року між Управлінням культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та товариством з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників» укладено договір управління майном, а саме: 7, 8, 9 поверхи будівлі гуртожитку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1 173,6 кв.м., згідно п.2.3.3 якого управитель тобто ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» зобов`язується проводити вселення до гуртожитку на підставі ордера, виданого Власником, Установником управління або управлінням обласної ради з майнових відносин, відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 та статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму житлового приміщення в гуртожитку. Разом з тим, згідно п.2.2.3 установник управління тобто Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації разом з управлінням обласної ради з майнових відносин мають право погоджувати Управителю вселення мешканців у гуртожиток. Тобто, відповідач Департамент культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації лише має право погоджувати вселення, а [PERSON] вже вселена у кімнату на 7-му поверсі. Також суд зазначає, що за статтею 51 ЦПК України залучення співвідповідача або заміна відповідача можлива лише до закінчення підготовчого провадження, а тому, відмова у зупиненні провадження у справі щодо оспорення договору управління майном в іншому судовому провадженні, жодним чином не вплинуло на можливість позивача замінити відповідача чи залучити співвідповідача до закінчення підготовчого провадження, яке було закрито 21.10.2025.

Outcome: dismissed