Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому проситьвизначити, що розмір частки [PERSON] , який помер [INFO] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 6520981000:02:001:0003, площею 0,2129 га. з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 1/3 частина та визнати за мною, [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) після смерті [PERSON] , в порядку спадкування право власності на 1/3 частину земельної ділянки загальною площею 0,2129 га., кадастровий номер 6520981000:02:001:0003, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель, споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що оскільки спірна спадкова земельна ділянка належить, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного із них, а один із співвласників, а саме [PERSON] - помер, частки у праві спільної сумісної власності не виділені, визначити частку померлого у праві спільної власності неможливо, з`ясувати домовленості між співвласниками щодо розміру часток неможливо, а тому нотаріусом було запропоновано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Отже, оскільки у встановленому законом порядку позивачі не можуть оформити своє права, вони змушені звернутися до суду з даним позовом. На судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. На судове засідання представник відповідачі не з`явилися, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши надані суду письмові докази, а також проаналізувавши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 15 липня 2024 року, виданим Великоолександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бериславському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 15 липня 2024 року складено відповідний актовий запис № 248. У приватного нотаріуса Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Жолуденко О.О. знаходиться спадкова справа № 80/2024 від 23 липня 2024 року щодо спадщини померлого [INFO] [PERSON] , на підставі моєї, [PERSON] заяви про прийняття спадщини та заяви про відмову від спадщини від доньки спадкодавця [PERSON] . Також, інша донька спадкодавця [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини. 05 червня 2025 року [PERSON] на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину отримала у нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Крім того, цього ж дня, а саме 05 червня 2025 року [PERSON] подала заяву про видачу Свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку земельної ділянки, площею 0.2129 га. (кадастровий номер 6520981000:02:001:0003), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на спадкову земельну ділянку підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Великоолександрівського районного управління юстиції Херсонської області Пройдисвіт А.В. 21 лютого 2013 року, індексний номер: 662215, з якого вбачається, що дана земельна ділянку належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , її чоловікові [PERSON] та [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отриманої нотаріусом за безпосереднім доступом до цих реєстрів, право власності на спадкову земельну ділянку зареєстровано за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, розмір частки: 1/1. І тому, оскільки спадкова земельна ділянка належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного із них, а один із співвласників, а саме [PERSON] - помер, частки у праві спільної сумісної власності не виділені, визначити частку померлого у праві спільної власності неможливо, з`ясувати домовленості між співвласниками щодо розміру часток неможливо, а тому нотаріусом було запропоновано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої-Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Слід зазначити, що здійснення права спільної сумісної власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна неможливий у зв`язку з смертю одного зі співвласників, що зумовлює необхідність визначення часток у праві спільної сумісної власності для забезпечення подальшої реалізації їх права власності. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, визнання права на частку в праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного. Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Аналізуючи наведені законодавчі положення можна дійти висновку, що за загальним правилом частки у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо не встановлено інше. Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за ним такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачами права на спірне нерухоме майно. Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачу, але таке право не визнається, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачами в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Системний аналіз наведених вимог законодавства та докази по справі, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності свідчать про те, що, [PERSON] в законний спосіб набула право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , водночас фактично набула також і право власності на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 0,2129 гектарів, кадастровий номер 6520981000:02:001:0003 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно вищенаведених норм законодавства, яке регулює даний вид правовідносин, спірне нерухоме майно (земельна ділянка) було набуте на праві спільної сумісної власності [PERSON] , який помер [INFO] , отже являється спільним сумісним майном, частка якого підлягає виділенню. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивачів, які на законних підставах володіють належним нерухомими майном, проте не можуть це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який не визнаючи права позивача на вказане майно діяв відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачами судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved