Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

У грудні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» про зняття арешту з нерухомого майна, в якому просив зняти арешт з нерухомого майна, зокрема квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №42602494, виданою 25.03.2014 року Октябрським ВДВС Полтавського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 5151932 (зареєстрований 28.03.2014); накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №41403547, виданою 13.06.2014 року Октябрським ВДВС Полтавського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 5996082 (зареєстрований 13.06.2014); накладеного постановою про арешт майна боржника, серія та номер 59014953, виданою 08.05.2019 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, реєстраційний номер обтяження 32750891 (зареєстрований 09.08.2019). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] являється батьком померлого [PERSON] . Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Денисенко Л.М. була здійснена реєстрація спадкової справи за номером 74790659, дата заведення 28.10.2025 року. До складу спадщини померлого [PERSON] входить частка у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . За даними Державного реєстру речових наявні наступні обтяження по фізичній особі [PERSON] : 1. Арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 5151932 (спеціальний розділ), зареєстрований 28.03.2014 державним реєстратором Білогуровою Юлією Володимирівною, Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, Полтавська обл..; за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 42602494, виданий 25.03.2014, видавник: Октябрський ВДВС Полтавського МУЮ, Головний державний виконавець Проніна Л.М.; опис предмета обтяження: все нерухоме майно; 2. Арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 5996082 (спеціальний розділ), зареєстрований 13.06.2014 державним реєстратором В`юн Тетяною Василівною, Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, Полтавська обл.; за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 41403547, виданий 13.06.2014, видавник: Октябрський ВДВС Полтавського МУЮ, старший державний виконавець Радченко В. В.; опис предмета обтяження: все нерухоме майно; 3. Арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 32750891 (спеціальний розділ), зареєстрований 09.08.2019 державним реєстратором Корецькою Оксаною Миколаївною, Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Полтавська обл.; за постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 59014953, виданий 08.05.2019, видавник: головний державний виконавець Корецька Оксана Миколаївна; опис предмета обтяження: все нерухоме майно. З метою з`ясування обставин до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції був направлений адвокатський запит № 160 від 12.12.2025 року, у відповідь на який отримано лист від 18.12.2025 року № 122939 з наданням інформації стосовно відповідних виконавчих проваджень. Щодо виконавчого провадження № 42602494. Зі змісту листа Шевченківського ВДВС у місті Полтаві від 18.12.2025 року № 122939 слідує, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділу) встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 42602494 з примусового виконання виконавчого листа № 1/1625/1/12, виданого 21.08.2013 року Полтавським районним судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ВСК «Злагода» боргу в сумі 134 342,00 грн. Виконавче провадження відкрито 25.03.2014 року. В межах виконавчого провадження 25.03.2014 року державним виконавцем накладено арешт на майно боржника. 19.05.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999, втратив чинність 05.01.2017) у зв`язку з направленням виконавчого документа за місцем відбування покарання боржника (Менська виправна колонія № 91, смт. Макошине, 5). Повторно виконавчий лист № 1/1625/1/12 на виконання до відділу не надходив. Також Шевченківським ВДПС у місті Полтаві зазначено, що у зв`язку з закінченням термінів зберігання документи щодо виконавчого провадження № 42602494 були знищені, ідентифікатор доступу для сторін виконавчого провадження відсутній. Щодо виконавчого провадження № 41403547. У листі Шевченківського ВДВС у місті Полтаві від 18.12.2025 року № 122939 вказано про те, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 41403547 з примусового виконання виконавчого листа № 1-4/11 від 21.08.2013 року, виданого Полтавським районним судом Полтавської області, про конфіскацію всього особистого майна, належного [PERSON] . Виконавче провадження відкрито 14.01.2014 року, ідентифікатор для доступу 37E1B43D703E. 20.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. У подальшому, 13.06.2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з виконанням рішення про конфіскацію всього майна, арешт з майна боржника не знімався». У свою чергу вважає за необхідне зауважити, що протягом 2017-2024 років Шевченківський ВДВС у м. Полтаві неодноразово звертався до Октябрського районного суду м. Полтави та Полтавського районного суду Полтавської області щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а саме квартири [ADDRESS] . Відповідні подання та позовні заяви були залишені без розгляду / задоволення. У результаті чого, старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Худолєй А.С. було винесено постанову від 13.06.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 41403547 з примусового виконання виконавчого листа № 1-4/11 від 21.08.2013 року, виданого Полтавським районним судом Полтавської області про конфіскацію всього особистого майна. Натомість, Шевченківським ВДВС у м. Полтаві всупереч положень законодавства не було вирішено питання щодо зняття арешту з всього нерухомого майна [PERSON] . При цьому, стягувачем у відповідному виконавчому провадженні згідно постанови від 14.01.2014 року про відкриття виконавчого провадження № 41403547 являється Держава. Щодо виконавчого провадження № 59014953. Листом від 18.12.2025 року №122939 Шевченківський ВДВС у місті Полтаві зазначено також те, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 59014953 з примусового виконання вимоги № Ф-4577-50У, виданої 27.11.2018 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області, про стягнення з [PERSON] на користь Головного управління ДФС у Полтавській області боргу в сумі 15 819,54 грн. Виконавче провадження відкрито 08.05.2019 року, ідентифікатор для доступу E534BEГ4A976. В ході виконавчого провадження, 08.05.2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 16.09.2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали виконавчого провадження № 5901495 знищено як такі, термін зберігання яких закінчено. У розрізі накладеного арешту в межах виконавчого провадження № 5901495 зазначає, що накладений арешт на все нерухоме майно, що включає фактично лише квартиру за адресою: [ADDRESS] , належну боржнику на праві спільної сумісної власності, при стягненні боргу в сумі 15 819,54 грн., на переконання позивача є неспівмірним з вартістю арештованого майна. Таким чином, вказані обставини, дають підстави вважати, що наявність арешту порушує права та інтереси позивача, а майно підлягає звільненню з-під арешту. При цьому, стягувачем за виконавчим провадженням № 59014953 являється Головне управління ДФС у Полтавській області, правонаступником якого наразі являється ГУ ДПС у Полтавській області. На переконання позивача, наразі відсутні будь-які підтвердження того, що існуючі обтяження майна, що належало спадкодавцеві, переслідують законну мету та на час звернення до суду з відповідною позовною заявою охороняють чиїсь законні інтереси. За таких обстави наявний арешт нерухомого майна із заходу забезпечення виконання рішення суду перетворився на неправомірне обмеження прав позивача. Через накладений арешт на майно, що належало синові позивача на праві власності, останній не може реалізувати свої права та інтереси при оформлені спадщини, а наявність протягом тривалого часу не скасованого обтяження у формі арешту порушують його права та інтереси щодо володіння майном в розумінні ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а також глави 23 Розділу І Цивільного Кодексу України, оскільки становить непропорційне втручання. Відповідно, становить непропорційне втручання у його право на мирне володіння майном, яке гарантується статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, вищевикладені обставини, дають підстави вважати, що постанови про арешт майна боржника та наявність відповідного арешту порушують права позивача, а майно підлягає звільненню з-під арешту. Ухвалою суду від 21.06.2026 року було відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 09.02.2026 року від ГУ ДПС у Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що лише за наявності належного відповідача (відповідачів) у справі суд в змозі вирішувати питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог та в змозі вирішити питання про їх задоволення. Без залучення такого (таких) належного відповідача позовні вимоги задоволені бути не можуть. Звертає увагу суду, що арешт на майно [PERSON] накладено не ГУ ДПС у Полтавській області, а Шевченківським ВДВС. Підставою накладення вказаного обтяження є постанови про арешт майна боржника у межах виконавчих проваджень № 42602494, № 41403547, № 59014953, якими накладено арешт на майно [PERSON] , видані Шевченківським ВДВС. Згідно даних ІКС «Податковий блок» за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), станом на 31.10.2018 року, рахувалась заборгованість по єдиному внеску в сумі 15 819,54 гривень. [PERSON] 27.11.2018 року сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4577-50 на суму 15 819,54 грн. та повернута відправнику з відміткою оператора поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» 25.01.2019 року. Відповідно до п. 7 розділу VI Інструкції № 449 сформована узгоджена вимога № Ф- 4577-50 У від 27.11.2018 року в сумі 15 819,54 грн., яка отримана Шевченківським відділом державної виконавчої 22.02.2019 року. Вважає, що належним відповідачем у даній справі є виключно Шевченківський ВДВС (а.с.79-80). Ухвалою суду від 26.03.2026 року клопотання представника відповідача - Головного управління ДПС у Полтавській області про заміну відповідача залишено без задоволення. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дзюбенко В.О. позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що перше виконавче провадження було закрито ще в 2014 році. По другому виконавчому провадженню ВДВС звертався із клопотанням про визначення частки, однак суд неодноразово відмовляв в цьому. В 2024 році було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, проте арешт з майна не було знято. По третьому ВП виконавчий документ було повернуто стягувачу, однак вважає, що цей арешт було накладено незаконно. Вказала на те, що ВДВС може бути в даній справі тільки третьою особою. Наявні в Державному реєстрі речових прав обтяження (арешти), які відносяться до предмету даного спору, не пов`язані з повторним пред`явленням податкової вимоги у 2019 році. Представник відповідача ГУ ДПС у Полтавській області - Подшивайлова Г.І. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що ГУ ДПС у Полтавській області не є належним відповідачем у справі. Після повернення виконавчого листа було повторно відкрито виконавче провадження та повторно накладено арешт майна. Представник відповідача Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» до суду повторно не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач не подав відзив. Представник третьої особи Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов`язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] помер син позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (а.с.10-зворот свідоцтво про смерть; а.с.12-зворот свідоцтво про народження). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, зокрема на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1998 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Згідно з матеріалами позову, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, оскільки за даними Державного реєстру речових прав наявний арешт, накладений на нерухоме майно [PERSON] , що зупиняє видачу свідоцтва про право на спадщину. Так, відповідно до матеріалів справи, наявний арешт нерухомого майна, зокрема квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №42602494, виданою 25.03.2014 року Октябрським ВДВС Полтавського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 5151932 (зареєстрований 28.03.2014); накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №41403547, виданою 13.06.2014 року Октябрським ВДВС Полтавського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 5996082 (зареєстрований 13.06.2014); накладеного постановою про арешт майна боржника, серія та номер 59014953, виданою 08.05.2019 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, реєстраційний номер обтяження 32750891 (зареєстрований 09.08.2019). Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Підстави зняття арешту з майна, передбачені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з ч.4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, Закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, а в інших випадках, такий арешт знімається судом. З правового висновку, який викладено в постанові Касаційного цивільного суду Верхового суду від 28 серпня 2024 року по справі 947/36027/21 вбачається, що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умов відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ч.1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Отже, виходячи з наведеного, основним позасудовим способом оформлення права власності на майно в порядку спадкування за законом є отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса. Наявність арешту на майно спадкодавця перешкоджає спадкоємцю за законом, оформити спадщину на майно, яке остання успадкувала в порядку ст. 1268 ЦК України після смерті свого чоловіка та стало підставою затримки у видачі свідоцтва про право на спадщину до його зняття. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на власне та спадкове майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19)». Тому, щодо заперечень представника відповідача про неналежність відповідача, суд звертає увагу на те, що саме з метою примусового виконання вимоги № Ф-4577-50У, виданої 27.11.2018 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області, про стягнення з [PERSON] на користь Головного управління ДФС у Полтавській області боргу в сумі 15 819,54 грн. було накладено арешт на майно [PERSON] . Отже, ДПС є особою, в інтересах якої накладено арешт на майно, і саме ця особа має бути відповідачем у справі. Таким чином, твердження відповідача про те, що вони не є належним відповідачем, суд вважає необґрунтованими. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За встановлених обставин справи та вимог закону суд вважає, щопозов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved