Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури Гречка Е.А., в інтересах ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Маріупольською окружною прокуратурою за результатами вивчення стану законності у сфері розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення розташованими на території Мангушської селищної територіальної громади Маріупольського району Донецької області встановлено порушення [PERSON] вимог земельного законодавства. Встановлено, що згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 08.10.2021 року за громадянином Російської Федерації [PERSON] державним реєстратором Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області Калініною М.С. зареєстроване право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1423955500:04:000:1785, площею 0,6487 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області (на теперішній час Мангушська селищна територіальна громада Маріупольського району Донецької області) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2477830314239). Вказану державну реєстрацію здійснено на підставі рішення Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області №8/17-497 від 30.09.2021. Таким чином, громадянка Російської Федерації [PERSON] набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області (на теперішній час Мангушська селищна територіальна громада Маріупольського району Донецької області) та протягом року не виконала покладений на неї обов`язок, передбачений національним законодавством України, тобто не відчужила вказану земельну ділянку. Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з цим, вищезазначена земельна ділянка сільськогосподарського призначення підлягає конфіскації у громадянки Російської Федерації [PERSON] на користь держави України. Посилаючись на наведені обставини позивач просить суд ухвалити рішення яким, конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянина Російської Федерації [PERSON] 1423955500:04:000:1785, площею 0,6487 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області (на теперішній час Мангушська селищна територіальна громада Маріупольського району Донецької області) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2477830314239), шляхом припинення права власності, відомості про яке зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 08.10.2021 року за № 44439355, та визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Ухвалою суду від 15.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче засідання. Витребувано у Державної міграційної служби України інформацію: чи видавалась посвідка на постійне проживання або інший документ, що надає право перебування (проживання) на території України відповідачу. 23.09.2025 року на виконання вищевказаної ухвали від Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України надійшов лист №8.1-1645/8.1.1-25 від 23.09.2025 року, з якого вбачається, що за обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , була документована ВГІРФО ГУМВС України в Донецькій області посвідкою на постійне проживання в Україні від 17.08.2010 серії [NUMBER] . Інша інформація стосовно документування в Україні громадянки Російської Федерації [PERSON] в ДМС відсутня. Ухвалою суду від 19.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Прокурор Васильєв О.І. письмово просив судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечував. Представник позивача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області Єремєєв А.С. в судове засідання не з`явився, через підсистему "Електронний суд" надав суду клопотання, в якому вони позовні вимоги підтримали, та просять їх задовольнити у повному обсязі, аргументуючи тим, що відповідач, на порушення норм чинного законодавства України, зокрема ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України не відчужив спірну земельну ділянку, а тому є підстави для конфіскації земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність держави, просить здійснити розгляд справи без участі представника Головного управління. Відповідач [PERSON] в силу вимог ч.1 ст. 496 ЦПК України є іноземцем, оскільки є громадянкою Російської Федерації. Згідно з положеннями ЗУ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 року, який набрав чинності 23.12.2022 року, зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22.01.1993 року, та Протоколу до вказаної Конвенції від 28.03.1997 року. Україна вийшла із вказаної Конвенції та протоколу до неї. З вказаних підстав суд здійснював виклик відповідача [PERSON] через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає вимогам ч.11 ст.128 ЦПК України, тому останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї не надходило, тому суд за наявності письмової згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків. Приписи ст. 131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області відповідно до положень ст.145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, повідомило окружну прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на 09.09.2025 (день надходження позову до суду) самостійно не реалізувало своє процесуальне право, тому у відповідності до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.56 ЦПК України є всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. У силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України). Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст.41 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі -ЗК України). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом встановлено, що [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації (документ, що посвідчує особу № [NUMBER] , виданий ОВД «Орехово-Борисово-Северное» м. Москви від 25.04.2003 року, РНОКПП [NUMBER] ), на підставі рішення Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області №8/17-497 від 30.09.2021 набула право власності на земельну ділянку 1423955500:04:000:1785, площею 0,6487 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області (на теперішній час Мангушська селищна територіальна громада Маріупольського району Донецької області) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2477830314239). Право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 1423955500:04:000:1785, площею 0,6487 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 08.10.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2477830314239, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 420360553 від 31.03.2025 року. Відповідно до запису № 001 від 09.09.2021 року поземельної книги земельна ділянка з кадастровим номером 1423955500:04:000:1785 відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. Поземельна книга та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 429202053, не містять відомостей про оренду земельної ділянки чи реєстрацію іншого права користування крім відомостей про право власності. Судом також встановлено, що [PERSON] як на час набуття за рішення Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області №8/17-497 від 30.09.2021 права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (цільове призначення для для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), так і на теперішній час була та є громадянином Російської Федерації, що не є спірним у цій справі та підтверджується інформацією Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області та Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від №8.1-1645/8.1.1-25 від 23.09.2025 року, згідно із якою, відповідно до бази даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (ЄІАС УМП) ДМС України, [PERSON] , [INFO] , була документована посвідкою на постійне проживання в Україні від 17.08.2010 року серії [NUMBER] . З питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, набуття громадянства України, [PERSON] не зверталася. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 29.05.2025 року [PERSON] є власником спірної земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2477830314239). Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Суб`єктами права приватної власності на землю, згідно зі ст. 80 ЗК України визначено, зокрема, громадян та юридичні особи. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 14.02.2013 року та і на теперішній час) суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства, відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Одночасно, відповідно до частини п`ятої статті 22 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до ст. 35 Земельного кодексу України (в редакції, чинній як на час рішення органу місцевого самоврядування, виданого 30.09.2021 року так і на теперішній час) іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди. Виходячи з положень ч.4 ст.81 ЗК України (в редакції, чинній як на час рішення органу місцевого самоврядування, виданого 30.09.2021 року так і на теперішній час) іноземці, особи без громадянства, можуть отримувати землі сільськогосподарського призначення лише в спадок, при цьому, такі землі протягом року підлягають відчуженню. Виходячи з контексту вищенаведених норм права, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] , як громадянин іноземної держави, не може мати у власності землю сільськогосподарського призначення. Згідно з пунктом «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. У разі невиконання вимоги щодо відчуження земельної ділянки настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Пунктом 10 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно із статтею 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Частиною 6 статті 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, які сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку, яку відповідач незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення та ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, які незаконно використовуються іноземними громадянами, оскільки зазначений спосіб захисту чітко визначений частиною 4 статті 81 Земельного кодексу України. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (від 08.10.2021 року по теперішній час) не відчужила її, є підстави для її конфіскації у власність держави. Відповідно до ч. 4 ст. 145 ЗК України конфісковані земельні ділянки за рішенням суду підлягають продажу на земельних торгах. Ціна проданих на земельних торгах земельних ділянок, за вирахуванням витрат, пов`язаних з їх продажем, виплачується їх колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Отже, за відсутності добровільного відчуження іноземним громадянином [PERSON] протягом року після набуття права власності та по теперішній час спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення, право власності на неї підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду на користь держави, а сама земельна ділянка продажу на земельних торгах, що відповідатиме нормам чинного законодавства. Зазначений спосіб захисту прав відповідає положенням ч.5 ст.22 (в редакції, чинній станом на 08.10.2021 року), ч. ч. 2, 4 ст.145 ЗК України (в редакції чинній на момент розгляду справи). Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, тому в силу ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви, в якій заявлено одну майнову і одну немайнову вимогу у розмірі 4844, 80 грн (3028,00 грн х 2 х 0,8). В силу вимог ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 03 вересня 2013 року № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Як вбачається з матеріалів справи, Донецькою обласною прокуратурою при зверненні із позовною заявою до Новокодацького районного суду міста Дніпра було сплачено судовий збір згідно з платіжною інструкцією №1376 від 24.07.2025 року в розмірі 9084,00 грн та вказаний судовий збір було зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України, що підтверджується випискою від 10.09.2025 (а.с. 115,119). Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3028 гривень для працездатних осіб. Таким чином, судовий збір за подання позовної заяви про конфіскацію земельної ділянки та визнання права власності з врахуванням подання позовної заяви через підсистему «Електронний суд» становить 2422, 40 грн (3028,00 грн х 0,8). Оскільки позивачем при поданні позовної заяви було бути сплачено судовий збір у розмірі 9084,00 грн, частина надмірно сплаченого судового збору у розмірі 6661,60 грн підлягає поверненню. У зв`язку з чим, заява прокурора про повернення надмірно сплаченого судового збору підлягає задоволенню.

Outcome: approved