Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.10.2018 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z06.00508.004473872, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 47200,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,00% річних. 22.01.2019 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Р20.00508.004825091, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 27000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% річних. 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС», укладено договір факторингу №01.02-31/23, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» відступило на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» право грошової вимоги до боржників, у тому числі за кредитними договорами, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] 26.07.2023 між ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС» та ТОВ «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-38/23, відповідно до умов якого ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Укрглобал-Фінанс» право грошової вимоги до боржників, у тому числі за кредитними договорами, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] . Відповідач свої зобов`язання за вказаними договорами не виконав, тому позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Укрглобал-Фінанс» заборгованість за кредитним договором №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018 в загальній сумі 108 280,92 грн., з яких: 42666,82 грн. - заборгованість за кредитом; 29372,25 грн. - заборгованість за відсотками; 36241,85 грн. заборгованість за плату за обслуговування, також за кредитним договором №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019 в загальній сумі 54115,40 грн., з яких: 24458,30 грн. - заборгованість за кредитом; 11361,85 грн. - заборгованість за відсотками; 18295,25 грн. заборгованість за плату за обслуговування, а також витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. та судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Ухвалою суду від 13.11.2025 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач до суду не з`явився, причину неявки не повідомив, відзивів, заяв та клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи до суду не з`явився, причину неявки не повідомив, заяв та клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав, крім того, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 26.10.2018 [PERSON] підписав кредитний договір №Z06.00508.004473872, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту (загальний розмір) 47200,00 грн.; строк кредиту 36 місяців; стандартна процентна ставка становить 21,99% річних, вказаного в п.1.4 цього Договору. 22.01.2019 [PERSON] підписав кредитний договір №Р20.00508.004825091, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту (загальний розмір) 27000,00 грн.; строк кредиту 36 місяців; стандартна процентна ставка становить 15,00% річних, вказаного в п.1.4 цього Договору. Крім того, судом встановлено, що 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу №01.02-31/23, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» відступило на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» право грошової вимоги до боржників, у тому числі за кредитними договорами, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] 26.07.2023 між ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС» та ТОВ «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-38/23, відповідно до умов якого ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Укрглобал-Фінанс» право грошової вимоги до боржників, у тому числі за кредитними договорами, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру боржників №1 до договору факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023 [PERSON] є боржником за кредитним договором №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018, загальна сума заборгованості становить 108 280,92 грн., з яких: 42666,82 грн. - заборгованість за кредитом; 29372,25 грн. - заборгованість за відсотками; 36241,85 грн. заборгованість за плату за обслуговування. Відповідно до витягу з реєстру боржників №1 до договору факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023 [PERSON] є боржником за кредитним договором №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019, загальна сума заборгованості становить 54115,40 грн., з яких: 24458,30 грн. - заборгованість за кредитом; 11361,85 грн. - заборгованість за відсотками; 18295,25 грн. заборгованість за плату за обслуговування. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне. Відповідності до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (в т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) від 28.03.2018. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що відповідач не виконав своїх договірних зобов`язань за кредитними договорами, у зв`язку з цим у відповідача виникла заборгованість за даними договорами. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018 загальна сума заборгованості становить 108 280,92 грн., з яких: 42666,82 грн. - заборгованість за кредитом; 29372,25 грн. - заборгованість за відсотками; 36241,85 грн. заборгованість за плату за обслуговування на дату відступлення прав вимоги. Згідно розрахунку заборгованості за договором №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019 загальна сума заборгованості становить 54115,40 грн., з яких: 24458,30 грн. - заборгованість за кредитом; 11361,85 грн. - заборгованість за відсотками; 18295,25 грн. заборгованість за плату за обслуговування на дату відступлення прав вимоги. Відповідач не спростував факт укладання кедитних договорів та розмір нарахованої заборгованості за кредитними договорами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем були порушені умови кредитних договорів №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018 та №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019. Разом із цим суд не погоджується з наданим розрахунком заборгованості з огляду на таке. Відповідно до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів». 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. На підставі частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом. Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 2.5 та розділу 2 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплатити плату за видачу кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 1.11 кредитного договору №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором (графа 7.4 таблиці у п. 6.1 договору). Пунктом 1.10 кредитного договору №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019 укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором (графа 7.4 таблиці у п. 6.1 договору). Пунктом 6.1 кредитних договорів передбачено, що позичальник щомісячно має сплачувати плату за обслуговування визначену відповідно до Графіку платежів. З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням чи інформуванням позичальника. За таких обставин положення пункту 1.11 кредитного договору №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018 та 1.10 кредитного договору №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019 та графа 7.4 таблиці у п. 6.1 договорів щодо обов`язку позичальника сплатити плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, зокрема правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, а також положень Закону України «Про споживче кредитування», нарахування подібних платежів є нікчемним. Це стосується випадків, коли така плата не є оплатою за окрему, чітко визначену та реально надану послугу, а фактично є прихованою комісією за дії, які є обов`язком кредитодавця або вже включені до загальної вартості кредиту, що сплачується споживачем у вигляді процентів. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт надання відповідачу окремих та чітко ідентифікованих послуг, що виправдовували б стягнення плати за "обслуговування кредитної заборгованості". Дії банку з ведення обліку заборгованості, моніторингу кредиту чи надання інформації про стан боргу є невід`ємною частиною кредитного договору та входять до функціональних обов`язків кредитора, або ж мають надаватися споживачу безоплатно відповідно до вимог закону, зокрема, ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». За наведених умов, суд дійшов висновку, що оскільки положення кредитного договору №Z06.00508.004473872 від 26.10.2018 про сплату позичальником на користь Банку плати за обслуговування кредиту є нікчемними, то позовна вимога про стягнення плати за обслуговування в розмірі 36241,85 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Також, оскільки положення кредитного договору №Р20.00508.004825091 від 22.01.2019 про сплату позичальником на користь Банку плати за обслуговування кредиту є нікчемними, то позовна вимога про стягнення плати за обслуговування в розмірі 18295,25 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд враховує наступне. Так, у позовній заяві представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду наступні документи: копію договору про надання юридичних послуг №02/08/2024 від 02.08.2024; копію довіреності від 18.09.2025; акт приймання-передачі наданих послуг №109 від 25.09.2025 до договору №02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02.08.2024; витягом з реєстру №10 до акту приймання-передачі наданих послуг №109 від 25.09.2025 до договору №02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02.08.2024. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу (правову) допомогу підлягають частковому задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, при цьому суд вважає, що позивачем не були дотримані критерії розумності їх вартості. Тому, на думку суду, розмір правничої (правової) допомоги має бути визначений у розмірі 5000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору у розмірі 2422,40 грн., сплаченого при подачі позовної заяви, однак оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у розмірі 2011,12 грн. (107 859,22 грн. (сума боргу, стягнута судом) х 3028,00 (сума судового збору, сплачена позивачем) / 162 396,32 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).

Outcome: partial