Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача та відповідача. До Соборного районного суду міста Дніпра 15 вересня 2025 року надійшла позовна заява ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 25.08.2024-100002495 від 25 серпня 2024 року у розмірі 43 718,02 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 25 серпня 2024 року було укладено кредитний договір (оферти) № 25.08.2024-100002495. Відповідно до договору від 25 серпня 2024 року та квитанції про перерахунок коштів позивачем було надано відповідачу кредит у розмірі 15 000,00 грн., строком на 210 днів. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на момент пред`явлення позову становить 43 718,02 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13 239,12 грн., заборгованості по процентам в розмірі 22 009,34 грн., комісії в розмірі 1 119,56 та неустойки в розмірі 7 350,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. 04 грудня 2025 року від представниці відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що відповідач визнає позов частково, а саме в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3 719,56 грн. та заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам у розмірі 22 009,34 грн., комісії у розмірі 1 119,56 грн., неустойки у розмірі 7 350,00 грн. В обґрунтування поданого відзиву представниця відповідача зазначила, що позивач взяв кредит у сумі 15 000,00 грн. і сплатив згідно графіку оплати: 7 280,44 грн. 29 вересня 2024 року; 3 000,00 грн. 13 листопада 2024 року та 1 000,00 грн. 10 грудня 2024 року. Отже відповідачем сплачено 11 280,44 грн. кредиту, а тому залишок по тілу кредиту, на момент сплати, становив 3 719,56 грн. Крім того, положення кредитного договору (оферти) № 25.08.2024-100002495 від 25 серпня 2024 року про сплату позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, суперечать положенням ч. 1. ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемними з моменту укладення цього правочину. Враховуючи наведене, представниця позивача просила суд позовні вимоги задовольнити частково та судовий збір та витрати на правничу допомогу стягнути з сторін пропорційно задоволених позовних вимог. 09 грудня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав заявлені позовні вимоги. 12 грудня 2025 року від представниці відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких остання заперечувала проти обставин, викладених у відповіді на відзив та підтримала позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 вересня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. Ухвалою судді від 22 вересня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. До суду 01 грудня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачки. Представник позивача у позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі. Представниця відповідача надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги задовольнити частково та судові витрати покласти на сторін пропорційно задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 25 серпня 2024 року було укладено кредитний договір (оферту) № 25.08.2024-100002495. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 15 000,00 грн, строком на 210 дні. Процентна ставка фіксована незмінна ставка в розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку користування кредитом. Згідно з п. 3.1. Договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит на визначених умовах, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 4.1. договору кредит надається на умовах строковості, платності та поворотності шляхом зарахування коштів на банківський рахунок споживача або із використанням реквізитів електронного платіжного засобу споживача (5375-41ХХ-ХХХХ-7945). За п. 4.3. Договору днем надання кредиту вважається дата списання коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту дата надходження коштів до каси кредитодавця або на його рахунок. За змістом п. 6.1. Договору позичальник зобов`язується використовувати кредит за цільовим призначенням та своєчасно повертати кредит і проценти. Комісія, пов`язана з наданням кредитної заборгованості 20 % від суми заборгованості та дорівнює 3 000,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту(п. 7. Заявки до кредитного договору). Пунктом 15. вказаного Договору визначено сплату неустойки в розмірі 150,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання [PERSON] електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора Е558 підписав Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, акцептував умови Договору та отримав кошти на свій рахунок. Під час укладення кредитного договору [PERSON] пройшов ідентифікацію через Систему BankID Національного банку України. Ідентифікація позичальника проведена шляхом перевірки документів на матеріальних носіях та/або електронних даних із метою однозначного встановлення особи. Факт надання кредиту позичальнику підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні доручення» відповідно до укладеного договору на переказ грошових коштів ФК П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року, згідно з якою успішно перераховано кошти в розмірі 15 000,00 грн 25 серпня 2024 року 20:39:45 на платіжну картку [NUMBER] , номер транзакції в системі Ipay.ua490938098, призначення платежу: видача за договором кредиту № 25.08.2024-100002495. Згідно з наданою позивачем довідкою-розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 43 718,02 грн,, що складається із: 13 239,12 грн. заборгованість за тілом кредиту, 22 009,34 грн. заборгованість за процентами, 1 119,56 грн. комісія та 7 350,00 грн. неустойка. Проценти за кредитом нараховані за період з 25 серпня 2024 року по 22 березня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Отже, судом встановлено факт невиконання відповідачем взятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача, в зв`язку із чим заборгованість за кредитним договором № 25.08.2024-100002495 від 25 серпня 2024 року, що складається із 13 239,12 грн. заборгованості за тілом кредиту підлягає стягненню з відповідача. Що ж стосується заявленого до стягнення розміру процентів за користування кредитними коштами, то суд зазначає, що з огляду на умови укладеного між сторонами Кредитного договору, обумовлена загальна сума процентів, що зобов`язаний сплатити відповідач становить 31 500,00 грн. за період розрахунку: з 25 серпня 2024 року по 22 березня 2025 року 210 днів = 15 000,00 грн (сума боргу) ? 1,000% (процентна ставка) / 100% ? 210 (кількість днів). При цьому, в позовній заяві стороною позивача вказано про проведену часткову оплату відповідачем 7 280,44 грн. 29 вересня 2024 року; 3 000,00 грн. 13 листопада 2024 року та 1 000,00 грн. 10 грудня 2024 року, що в загальному розмірі становить 11 280,44 грн. Отже, залишок несплаченої суми процентів становить 21 980,56 грн. = 31 500,00 грн 9 519,64 грн. (сума часткової оплати позивача у розмірі 11 280,44 грн. 1 760,80 грн., які пішли на погашення тіла кредиту) , яка й підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача. Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 1 119,56 грн. комісії, пов`язаної з наданням кредиту. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2,3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з Додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно із ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (з 10 червня 2017 року) щодо оплатності надання кредиту, сплату якої вимагає позивач, є нікчемною відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». До цього зводяться висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 року в справі № 496/3134/19. Таким чином, правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої комісії відсутні. Щодо стягнення неустойки в розмірі 7 350,00 грн, то суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої неустойки також відсутні. За викладених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 951,50 грн. (35 219,68 грн. х 2 422,40 грн. : 43 718,02 грн. = 1 951,50 грн.). Окрім того, представниця відповідача просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам. На підтвердження обґрунтованості витрат на оплату правничої допомоги надано: копію договору про надання правової допомоги від 27 листопада 2025 року, копію акту прийому-передачі наданих правових послуг від 01 грудня 2025 року на суму 4 000,00 грн. та платіжну інструкцію № 857109847, відповідно до якої [PERSON] сплатив ФОП [PERSON] 4 000,00 грн., призначення платежу: оплата за договором про надання правничої допомоги від 27 листопада 2025 року. Отже, надані представницею відповідача докази підтверджують факт надання відповідачу правничої допомоги. На підставі п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу відповідача, на переконання суду, не є очевидно завищеним, обсяг наданих послуг відповідає тому, що був наданий у рамках даної справи, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню підтверджені належними письмовими доказами понесені відповідачем судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» у розмірі 35 219,68 грн., що становить 80,56 % від заявленої суми до стягнення, відповідно у задоволенні 19,44 % позовних вимог було відмовлено. Відтак, суд вважає за доцільне стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на професійну правову допомогу у розмірі 777,60 грн. (4 000,00 грн. х 19,44 % = 777,60 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: partial