Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-08 00:00:00

ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до Вінницького міського суду вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 541240961 від 21.02.2021 у загальному розмірі 82 011,82 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.02.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та відповідачем було укладено кредитний договір № 541240961, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 2 600,00 грн, з подальшим збільшенням суми кредиту до 19 000,00 грн. Як зазначає позивач, кредитний договір укладено в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора. Для укладення договору відповідач здійснив реєстрацію на веб-сайті кредитора, подав заявку на отримання кредиту, пройшов процедуру ідентифікації, погодився з умовами кредитування та підписав договір за допомогою одноразового ідентифікатора. Позивач вказує, що первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання, перерахувавши відповідачу кредитні кошти на банківську картку, що підтверджується відповідними платіжними документами. У подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу. Зокрема, 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, на виконання якого 14.09.2021 підписано реєстр прав вимоги № 151, згідно з яким право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». Надалі 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, на виконання якого 30.05.2023 підписано реєстр прав вимоги № 9, відповідно до якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». У подальшому 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС», що підтверджується реєстром боржників від 14.07.2025 та актом приймання-передачі. Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти та відсотки не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 82 011,82 грн, з яких: 18 719,23 грн заборгованість за тілом кредиту, 63 292,59 грн заборгованість за відсотками, штрафні санкції не нараховувалися. Крім того, позивач зазначає, що жодних платежів на погашення заборгованості від відповідача не надходило, що підтверджується випискою з особового рахунку. Позивач також вказує, що з метою отримання додаткових доказів щодо руху коштів та належності платіжних реквізитів відповідачу було направлено адвокатський запит до банківських установ, однак відповідь у повному обсязі отримана не була, у зв`язку з чим заявлено клопотання про витребування доказів Також позивач повідомив, що досудове врегулювання спору не здійснювалося, оскільки обов`язковий досудовий порядок для даної категорії справ не передбачений законом. Позивач просив справу розглянути у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за його відсутності, та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Ухвалою суду від 23.01.2026 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. Відповідач та його представник подали до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечили проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. У відзиві зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права вимоги за спірним кредитним договором. Зокрема, відповідач звертає увагу на відсутність підтвердження правомірності набуття позивачем статусу кредитора, оскільки надані матеріали не містять належних доказів безперервності переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, а також доказів повідомлення боржника про відступлення права вимоги, що, на думку відповідача, суперечить вимогам цивільного законодавства. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не надано належного та детального розрахунку заборгованості. Зазначається, що позивач не врахував здійснені відповідачем платежі за кредитним договором, загальний розмір яких становить 41 880,28 грн, що, на переконання відповідача, призвело до штучного завищення розміру заявленої до стягнення заборгованості. Відсутність інформації щодо порядку нарахування процентів, черговості погашення заборгованості та розподілу здійснених платежів, на думку відповідача, унеможливлює перевірку правильності визначення суми позову. Також у відзиві наголошується на порушенні порядку відступлення права вимоги, зокрема відсутності доказів належного повідомлення відповідача про зміну кредитора, що відповідно до положень цивільного законодавства надає боржнику право не виконувати зобов`язання новому кредитору до моменту надання належних доказів такого переходу. Окремо відповідач ставить під сумнів дійсність та належність доказів, поданих позивачем, зокрема витягів з реєстрів прав вимоги, платіжних документів та електронних доказів, посилаючись на їх невідповідність вимогам процесуального закону, відсутність необхідних реквізитів, а також неможливість перевірки кваліфікованого електронного підпису. Крім цього, відповідач заперечує проти задоволення клопотань позивача про витребування доказів, що містять банківську таємницю та персональні дані, зазначаючи, що такі вимоги є необґрунтованими, не стосуються предмета доказування у справі та порушують його право на приватність. Відповідач також зазначає, що позивач не надав належних доказів фактичного надання кредитних коштів, а також доказів оплати за договорами факторингу, що, на думку відповідача, ставить під сумнів як факт виникнення зобов`язання, так і правомірність набуття позивачем права вимоги. У поданій до суду відповіді на відзив позивач, посилаючись на положення статті 179 ЦПК України, заперечував проти доводів відповідача та його представника, зазначивши наступне. Щодо правових підстав переходу права вимоги позивач зазначив, що між первісним кредитором та фінансовими компаніями укладено договори факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 05/0820-01 від 05.08.2020 та № 11/07/25-Е від 11.07.2025, відповідно до умов яких фінансування визначається як сума коштів, що сплачується фактором клієнту за відступлення права вимоги, а його розмір встановлюється у відповідних реєстрах прав вимоги. Позивач вказував, що договір факторингу № 05/0820-01 має рамковий характер та передбачає поетапне виконання шляхом підписання реєстрів прав вимоги протягом строку його дії, а перехід права вимоги відбувається саме у момент підписання відповідного реєстру, що прямо передбачено умовами договорів. Також зазначено, що відповідно до умов договору факторингу фактор має право відступати право вимоги третім особам. Позивач звертав увагу суду на те, що 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до якого право вимоги переходить у момент підписання акту прийому-передачі реєстру боржників, а згідно з витягом з такого реєстру до позивача перейшло право вимоги до відповідача на суму 82 011,82 грн. На підтвердження переходу права вимоги позивач посилався на надані до суду договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги, акти прийому-передачі та акти звірки. Щодо доводів відповідача про відсутність повідомлення про відступлення права вимоги позивач зазначив, що відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання, а лише надає право виконати його первісному кредитору. При цьому позивач посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 № 6-979цс15. Стосовно доводів відповідача щодо відсутності доказів оплати за договорами факторингу позивач зазначив, що такі доводи є помилковими, оскільки відповідно до статті 1077 ЦК України сторони самостійно визначають умови договору, зокрема момент переходу права вимоги, а укладеними договорами прямо передбачено, що такий момент пов`язаний із підписанням реєстру прав вимоги, а не з проведенням розрахунків. При цьому позивач зазначив, що додатково на підтвердження виконання умов договорів надано акти звірки, платіжні інструкції та протоколи узгодження, а судова практика виходить з того, що відсутність доказів оплати не спростовує факт переходу права вимоги. Щодо платіжних інструкцій позивач зазначив, що вони містять чітке призначення платежу та підтверджують оплату за відповідними реєстрами прав вимоги, зокрема платіжна інструкція № 4097 від 30.05.2023 підтверджує оплату за реєстр № 9, до якого включено спірний кредитний договір, у зв`язку з чим підстави для витребування оригіналів документів відсутні. Щодо доводів відповідача про здійснення часткових платежів позивач зазначив, що більшість із зазначених сум була спрямована на погашення процентів за користування кредитом або виконання умов додаткових угод, а не на погашення основного боргу, у зв`язку з чим такі платежі не спростовують наявність заборгованості. Стосовно наданих витягів з реєстрів прав вимоги позивач зазначив, що вони містять усі необхідні реквізити, підписані сторонами та відповідають умовам договорів, а відповідно до статті 95 ЦПК України є належними та допустимими доказами. При цьому позивач звернув увагу, що законодавство не встановлює уніфікованої форми таких документів, а повні реєстри містять конфіденційну інформацію та персональні дані, що обмежує можливість їх розголошення. Щодо нарахування процентів позивач зазначив, що їх розмір та порядок визначені умовами кредитного договору, з якими відповідач погодився при його укладенні, у тому числі шляхом приєднання до правил кредитування, розміщених на сайті кредитодавця, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначив, що ним надано договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт та інші підтверджуючі документи, у зв`язку з чим такі витрати є обґрунтованими та підлягають стягненню відповідно до статей 137, 141 ЦПК України, а обов`язок доведення їх неспівмірності покладається на відповідача. З урахуванням викладеного, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На виконання ухвали суду від 23 січня 2026 року у справі № 127/1944/26, Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» (код ЄДРПОУ 21133352) надало суду інформацію щодо руху коштів по рахунку відповідача. З наданих банком відомостей вбачається, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано платіжну картку № [NUMBER] , а також інші платіжні картки. За результатами проведеної банком перевірки встановлено, що у період з 21.02.2021 по 26.02.2021 на зазначену платіжну картку було зараховано грошові кошти у сумі 2600,00 грн. Крім того, у період з 08.03.2021 по 24.04.2021 на вказаний картковий рахунок здійснювались зарахування грошових коштів, які відповідають даним, зазначеним в ухвалі суду. Банком також повідомлено, що зазначений номер телефону є фінансовим номером відповідача та міститься у його анкетних даних, а повний номер рахунку (маска-картки) [NUMBER] належить саме [PERSON] . На підтвердження зазначеної інформації банком надано: виписку про рух коштів за картковим рахунком за період з 21.02.2021 по 26.02.2021; виписку про рух коштів за період з 08.03.2021 по 09.04.2021; виписку про рух коштів за період з 12.04.2021 по 24.04.2021. У судове засідання представник позивача не з`явився, але просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явилися, але раніше ними було подано відзив на позов, в якому вони просили врахувати його при розгляді справи і відмовити позивачу у позові. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ ФК «ЕЙС» підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, на виконання якого 14.09.2021 підписано реєстр прав вимоги № 151, згідно з яким право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». Надалі, 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, на виконання якого 30.05.2023 підписано реєстр прав вимоги № 9, відповідно до якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». У подальшому, 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС», що підтверджується реєстром боржників від 14.07.2025 та актом приймання-передачі. Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти та відсотки не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 82 011,82 грн, з яких: 18 719,23 грн заборгованість за тілом кредиту, 63 292,59 грн заборгованість за відсотками, штрафні санкції не нараховувалися. Крім того, позивач зазначає, що жодних платежів на погашення заборгованості від відповідача не надходило, що підтверджується випискою з особового рахунку. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує цілим рядом договорів (а також інших документів), копії яких долучено до позовної заяви, які (у відповідності до статті 204 ЦК України) є правомірними та чинними, оскільки докази про протилежне у матеріалах справи відсутні. За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з частини другої статті 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 57)). Звідси Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається). Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом». Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що відступлення права вимоги за кредитним договором № 541240961 від 21.02.2021 здійснювалося послідовно, у декілька етапів, у межах правонаступництва між фінансовими установами на підставі укладених договорів факторингу та відповідних реєстрів прав вимоги, які є невід`ємними частинами таких договорів. Так, 14.09.2021 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» оформлено та підписано витяг з реєстру прав вимоги № 151, відповідно до якого конкретизовано перелік боржників та визначено обсяг переданих прав грошової вимоги, у тому числі право вимоги до відповідача за кредитним договором № 541240961 від 21.02.2021. Зазначений документ містить ідентифікуючі дані боржника, реквізити кредитного договору, суму заборгованості та підписи уповноважених представників сторін, що свідчить про його належне оформлення та відповідність умовам договору факторингу. Отже, з моменту підписання зазначеного реєстру відбулося індивідуалізоване відступлення права вимоги, унаслідок чого ТОВ «Таліон Плюс» набуло статусу нового кредитора у відповідному зобов`язанні. Таким чином, право вимоги виникло не поза межами правового поля, а як наслідок реалізації договірної конструкції факторингу, передбаченої статтями 512, 514, 1077 Цивільного кодексу України. Суд звертає увагу, що перехід права вимоги здійснено після належного виникнення основного зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, що виключає доводи останнього про нібито відступлення неіснуючого права вимоги. Кредитне зобов`язання на момент відступлення вже було чинним, визначеним за змістом та таким, що підлягало виконанню, а отже могло бути предметом факторингової операції. Надалі судом встановлено, що 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, який за своєю правовою природою є рамковим та передбачає довгострокову співпрацю сторін із поетапним відступленням прав вимоги шляхом формування та підписання окремих реєстрів боржників. Строк дії зазначеного договору був продовжений до 30.12.2024, що свідчить про чинність договірних відносин у період подальшої передачі прав вимоги. На виконання умов вказаного договору 30.05.2023 сторонами підписано витяг з реєстру прав вимоги № 9, яким конкретизовано перелік переданих вимог та визначено, що право вимоги до відповідача перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Зазначений реєстр, як і попередній, містить необхідні ідентифікаційні реквізити, що дозволяють однозначно встановити предмет відступлення та його обсяг, а також підтверджує факт прийняття відповідного права новим кредитором. Таким чином, на вказаному етапі відбулося подальше правонаступництво у зобов`язанні, що відповідає загальним положенням цивільного законодавства щодо заміни кредитора без згоди боржника. У подальшому, 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача як до боржника у межах визначеного реєстром портфеля заборгованості. Передача права вимоги за цим договором також здійснюється шляхом підписання відповідного реєстру боржників та акта приймання-передачі, що є усталеною договірною моделлю факторингових правовідносин. Судом враховано, що кожна з наведених ланок відступлення права вимоги підтверджується належними письмовими доказами, які взаємно узгоджуються між собою, не містять суперечностей та в сукупності формують безперервний ланцюг правонаступництва щодо спірного кредитного зобов`язання. Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності належного переходу права вимоги є необґрунтованими, оскільки спростовуються сукупністю наданих доказів, які підтверджують послідовне та документально оформлене відступлення права вимоги від первісного кредитора до позивача через проміжні фінансові установи. Суд звертає увагу, що передача права вимоги відбулась в межах часових рамок чинності договору факторингу, оскільки даним договором не обмежена можливість передачі прав вимог лише тими договорами, які існували до моменту укладення договору. Як вбачається з вищенаведеного, договорами факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, №29/05/25-Е від 29.05.2025 року (з урахуванням додаткових угод) передбачено передачу прав вимоги за договорами, перелік яких наведено у відповідних реєстрах прав вимоги, а не відступлення прав вимоги за самими договорами факторингу. Тобто, фактичне відступлення прав вимоги не обмежується моментом укладення кредитного чи договору факторингу, а здійснюється на підставі реєстру, який містить перелік прав вимоги, що можуть виникати як до, так і після укладення договору факторингу. Таким чином, перехід права вимоги за кредитним договором стосувався дійсного на той момент зобов`язання та відбувся на законних підставах, оскільки реєстри прав вимоги укладені в межах чинності договорів факторингу та вже після укладення кредитного договору, а отже ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» довело своє право вимоги до відповідача [PERSON] .. Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі №727/2790/25. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. З матеріалів справи встановлено, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір № 541240961 від 21.02.2021, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти з обов`язком їх повернення разом із нарахованими процентами у строки та на умовах, визначених договором. Відповідач підтвердив укладення договору шляхом акцепту оферти в електронній формі, що узгоджується з положеннями Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого електронний договір має таку саму юридичну силу, як і письмовий. Умовами кредитного договору передбачено багаторівневу систему процентних ставок, яка залежить від періоду користування кредитними коштами та дотримання позичальником строків виконання зобов`язань. Зокрема, протягом дисконтного періоду встановлено нарахування процентів за дисконтною ставкою у розмірі 372,30 % річних, що еквівалентно 1,02 % від суми кредиту за кожен день користування коштами. У разі продовження строку користування кредитом після закінчення первісного строку застосовується індивідуальна процентна ставка у розмірі 532,85 % річних, що становить 1,46 % на день від суми кредиту. Після спливу дисконтного періоду та невиконання обов`язку щодо повернення кредиту та сплати процентів, умови договору передбачають перехід до базової процентної ставки у розмірі 620,50 % річних, що відповідає 1,70 % на день від суми кредиту. Крім того, після закінчення 90 календарних днів прострочення застосовується додаткова ставка 839,50 % річних, що становить 2,30 % на день. Судом встановлено, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача становить 82 011,82 грн, яка складається з 18 719,23 грн основна сума заборгованості за кредитом; 63 292,59 грн нараховані та несплачені проценти за користування кредитними коштами. Розрахунок заборгованості здійснений позивачем на підставі умов кредитного договору та підтверджується первинними бухгалтерськими документами, виписками та розрахунком заборгованості, долученими до матеріалів справи. Зазначені документи узгоджуються між собою, містять хронологію нарахувань та відображають рух заборгованості за період користування кредитом. Щодо структури нарахованих процентів, суд враховує, що нарахування здійснювалося послідовно залежно від періоду прострочення: у межах дисконтного періоду за ставкою 1,02 % на день; після закінчення дисконтного періоду за ставкою 1,46 % на день; у період прострочення понад 90 днів за ставкою 2,30 % на день, що договором прямо кваліфіковано як проценти за користування грошовими коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, проценти у сумі 63 292,59 грн сформовані не довільно, а є результатом поетапного застосування погоджених сторонами договірних умов, які передбачають зміну ставки залежно від тривалості невиконання грошового зобов`язання. Суд також виходить із того, що відповідач, укладаючи кредитний договір в електронній формі, погодився з усіма його істотними умовами, включаючи механізм зміни процентної ставки та наслідки прострочення. Вказані умови є зрозумілими, визначеними та такими, що підлягають застосуванню у разі порушення строків виконання грошового зобов`язання. Отже, сума заборгованості у розмірі 82 011,82 грн, з яких 18 719,23 грн тіло кредиту та 63 292,59 грн проценти, є документально підтвердженою, арифметично узгодженою з умовами договору та такою, що підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі. Доводи відповідача та його представника, викладені у відзиві, суд оцінює критично та вважає їх такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а також такими, що не спростовують встановлених судом обставин. Щодо заперечень про відсутність належного переходу права вимоги, суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджено послідовний перехід права вимоги за кредитним договором № 541240961 від 21.02.2021 від первісного кредитора до наступних фінансових установ та, у подальшому, до позивача. Зокрема, 14.09.2021 сторонами підписано витяг з реєстру прав вимоги № 151, відповідно до якого право вимоги до відповідача вибуло з майнової сфери первісного кредитора та перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». Надалі, 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, який є рамковим та передбачає поетапне відступлення прав вимоги шляхом підписання реєстрів. На виконання зазначеного договору 30.05.2023 підписано витяг з реєстру прав вимоги № 9, яким право вимоги до відповідача передано ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». У подальшому, 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, на підставі якого позивач набув статус нового кредитора. Таким чином, доводи відповідача про відсутність належного відступлення права вимоги, а також про «неіснування зобов`язання на момент його відступлення» є безпідставними та спростовуються змістом укладених договорів факторингу, реєстрів прав вимоги та актів приймання-передачі. Щодо доводів про відсутність належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги, суд зазначає, що відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Неповідомлення боржника про таку заміну не впливає на дійсність переходу права вимоги та не є підставою для звільнення боржника від виконання грошового зобов`язання новому кредитору. Така правова позиція є усталеною та застосовується судами при розгляді аналогічних спорів Щодо посилань відповідача на нібито відсутність оплати за договорами факторингу, суд виходить з того, що момент переходу права вимоги визначається умовами відповідних договорів, а не фактом розрахунків між суб`єктами господарювання. Умовами укладених договорів прямо передбачено, що перехід права вимоги відбувається з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги та акту приймання-передачі, що узгоджується зі ст. 1077 ЦК України. Отже, відсутність або наявність оплати не впливає на факт переходу права вимоги та не спростовує його. Щодо заперечень стосовно належності платіжних документів, суд зазначає, що подані позивачем платіжні інструкції містять достатні ідентифікуючі реквізити, зокрема прив`язку до конкретних реєстрів прав вимоги та договорів факторингу. Вони узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема реєстрами та актами приймання-передачі, у зв`язку з чим підстав для визнання їх неналежними або недопустимими не встановлено. Щодо доводів про часткові платежі відповідача, суд встановив, що здійснені платежі не покривають у повному обсязі ані тіло кредиту, ані нараховані проценти, а тому не припиняють зобов`язання та не спростовують наявність заборгованості. Частина платежів мала характер часткового виконання або погашення процентів за окремі періоди користування кредитом і не може розцінюватися як повне виконання зобов`язання. Щодо заперечень про неналежність реєстрів прав вимоги, суд виходить з того, що надані позивачем витяги з реєстрів містять усі істотні реквізити, передбачені умовами договорів факторингу, підписані уповноваженими особами та узгоджені сторонами. Законодавство України не встановлює імперативної форми таких документів, а їх зміст відповідає вимогам ст. 7678, 95 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів. Посилання відповідача на конфіденційність повного реєстру не впливає на оцінку наданих витягів як доказів у межах конкретного спору. Щодо доводів про неправильність нарахування процентів, суд зазначає, що умови кредитного договору є чіткими, визначеними та передбачають зміну процентної ставки залежно від строку користування кредитом і факту прострочення. Відповідач, укладаючи договір, погодився з таким механізмом нарахування. Розрахунок заборгованості у сумі 82 011,82 грн, з яких 18 719,23 грн основний борг та 63 292,59 грн проценти, є арифметично правильним, логічно узгодженим з умовами договору та підтвердженим матеріалами справи. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що позивач надав належні докази їх понесення, зокрема договір про надання правничої допомоги та акт виконаних робіт. Відповідач не довів їх неспівмірності чи необґрунтованості, як того вимагають ст. 137, 141 ЦПК України. Відтак підстав для їх зменшення або відмови у стягненні не встановлено. Таким чином, усі доводи відповідача та його представника є формальними, не підтверджені належними доказами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не впливають на встановлені судом обставини щодо наявності заборгованості та правонаступництва позивача. Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді . До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18). На підтвердження понесених витратна професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію Договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025), додаткову угоду № 25770900469 від 01.09.2025 до Договору правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025,- Акту прийому-передачі наданих послуг до Договору надання правничої допомоги згідно Договору правничої допомоги у розмірі 7000,00, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18, провадження N 12-171гс19). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved