Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

ТОВ "Коллект центр" звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 94709676000 від 29.08.2018, № 94489469000 від 22.05.2018 у загальному розмірі 33507,84 грн, а також понесених судових витрат. Позов мотивовано тим, що 29.08.2018 між АТ "Укрсиббанк " та [PERSON] було укладено кредитний договір № 94709676000. Відповідно до умов Договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 8000 грн на строк до 29.08.2020 включно. Відповідно до п. 4.2 Договору процентна ставка за Кредитним договором встановлюється в розмірі 55 % річних. Також, 22.05.2018 між АТ "Укрсиббанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 94489469000. Відповідно до умов Договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 15260 грн на строк до 22.05.2021 включно. Пунктом 3.9 Договору передбачено, що за користування кредитними коштами за кредитом понад встановлений Договором термін процентна ставка встановлюється в розмірі 67 % річних, що діє для строкової суми основної заборгованості на дату виникнення такого прострочення. 14 грудня 2020 року було укладено договір № 192, відповідно до якого АТ "Укрсиббанк" відступило на користь ТОВ "ФК "Інвестохіллс веста" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами № 94709676000, № 94489469000. 15 грудня 2020 року було укладено договір №04/15/12/2020/1, відповідно до якого ТОВ "ФК "Інвестохіллс веста" відступило на користь ТОВ "Вердикт капітал" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами № 94709676000, № 94489469000. 10 січня 2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ "Вердикт капітал" відступило на користь ТОВ "Коллект центр" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами № 94709676000, № 94489469000. Таким чином, ТОВ "Коллект центр" наділено правом вимоги до відповідачки за договорами № 94709676000, № 94489469000. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними Договорами, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 33507,84 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 16208,36 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 14426,68 грн; заборгованість за комісіями - 2872,80 грн. Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 02.12.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27.03.2026, внесеною в протокол судового засідання, поновлено строк подачі відзиву на позов та прийнято такий до розгляду, відмовлено в клопотанні представника відповідача про витребування доказів. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися. В позовній заяві було заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. У разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідачки в судовому засіданні підтримав поданий відзив від 11.03.2026, відповідно до якого просить поновити строк на подання відзиву, витребувати у ТОВ "Коллект центр" як нового кредитора, та/або у АТ "Укрсиббанк" як первісного кредитора, у спірних кредитних зобов`язаннях по даній справі - оригінали, для їх огляду судом, або належним чином засвідчені копії наступних Договорів про відступлення прав вимоги за обома кредитними договорами № 94709676000 від 29.08.2018 та № 94489469000 від 22.05.2018. Та вказує, що кредитний договір № 94709676000 був укладений 29.08.2018, строком на 24 місяці з дати встановлення ліміту (з можливістю його подальшої пролонгації). В своїй позовній заяві представник позивача також зазначив кінцеву дату дії цього договору до 29.08.2020 включно, при цьому докази його пролонгації в матеріалах справи відсутні. Що стосується Кредитного договору № 94489469000, то останній був укладений раніше - 22.05.2018, на аналогічних з вищенаведеним договором умовах, а саме теж на 24 місяці з дати встановлення ліміту (з можливістю його подальшої пролонгації). Проте, представник ТОВ в своєму позові зазначив кінцеву дату дії цього договору на рік пізніше, тобто по факту не на 24, а на 36 місяців, вказавши в ньому до 22.05.2021 включно, при цьому ні доказів пролонгації останнього, ні відповідних пояснень на цей рахунок до суду надано не було, як і в матеріалах даної справи вони також відсутні. Таким чином, станом на дату пред`явлення до суду даного цивільного позову, трирічний строк позовної давності для пред`явлення ТОВ "Коллект центр" до [PERSON] по обом переліченим вище кредитним договорам, як по основним (тіло кредита), додатковим (по відсоткам), так і іншим (комісіями) зобов`язанням, вже минув. Зокрема, по договору №94709676000 (де загальна сума боргових вимог по тілу, відсоткам та комісіям банку на сьогодні склала 17969,47 грн), з крайнім терміном погашення всієї суми боргу згідно договору не пізніше 29.08.2020, але де, згідно наявної в матеріалах справи Виписки за цим кредитом - останній рух коштів по списанню з боржника нарахованих відсотків, мав місце 14.12.2020, таким крайнім строком пред`явлення вимог по цьому договору мало б бути 14.12.2023, а не по факту 01.12.2025. Аналогічна ситуація і з кредитним Договором №94489469000, укладеним раніше за попередній, а саме 22.05.2018, крайній термін погашення всіх зобов`язань по якому за умовами останнього спливає 22.05.2020, а якщо вірити змісту позовної заяви, то 22.05.2021, що вочевидь є помилковою датою (опискою представника), то і в даному випадку згідно цієї Виписки по даному кредиту, останній рух коштів по цьому рахунку на списання з боржника нарахованих відсотків, мав місце не пізніше 28.12.2020. Ця обставина свідчить, що кінцевим строком договору є все-таки 22.05.2020, а не 2021 року. В такому разі, за вказаним кредитним договором, крайнім строком для пред`явлення ТОВ "Коллект центр до суду своїх позовних вимог мало б бути 28.12.2023, а не по факту 01.12.2025. Відтак, просить на підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України застосувати до всіх заявлених у цій справі позовних вимог, а саме як щодо стягнення основного боргу за простроченими вище кредитами на загальну суму 16208,36 грн, так і нарахованими по ним відсоткам в сумі 14426,68 грн, а також усіма іншими пов`язаними з ними платежами для відповідача (комісіями) у сумі 2872,80 грн, позовну давність, фактичний сплив строку якої вважати однією з підстав для відмови в задоволенні цього позову в повному обсязі. Наявні в матеріалах цієї справи такі два письмові докази, як Виписка за кредитним договором окремо до кожного з Договорів про надання споживного кредиту від 22 травня та 29 серпня 2018 року під №№94709676000 та №94489469000, очевидно, що не відносяться напряму до вказаного вище переліку таких первинних бухгалтерських документів, а крім того і по своєму зовнішньому вигляду, як не були, так і на зараз не є належно засвідченими позивачем, чи первісним кредитором, доказами у цій справі. За відсутності доказів фактичного перерахування кредитних коштів позовні вимоги по суті є недоведеними, що відповідно до ст. 81 ЦПК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, вказує що заявлений позивачем до відшкодування розмір понесених ним у цій справі витрат на правову допомогу в сумі 13000 грн, коли останній складає без малого половину від суми заявлених ним позовних вимог (33507,84 грн), не може вважатися співмірним щонайменше в порівнянні саме з ціною даного позову. Зазначений вище розмір витрат позивача на правову допомогу також не є співмірним і з огляду на умовну незначну складність як в цілому даної цивільної справи, так і в частині фактично виконаних представниками Адвокатського об`єднання (АО) ЛІГАЛ АСІСТАНС, що надавали таку правову допомогу позивачу, робіт по консультуванню свого клієнта та складання в його інтересах самих позовних матеріалів останньої. 13 березня 2026 року через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначається, що на виконання умов укладеного договору № 94489469000 перераховано грошові кошти позичальнику у розмірі 15000 грн. Дана обставина підтверджується випискою за кредитним договором, відповідно до якої 22.05.2018 було перераховано грошові кошти у розмірі 15000 грн. Звертаємо увагу, що виписка за кредитним договором є первинним документом, а отже доказом передачі кредитних коштів відповідачу. На виконання умов укладеного договору № 94709676000 перераховано грошові кошти позичальнику у розмірі 10000 грн. Дана обставина підтверджується випискою за кредитним договором, відповідно до якої 29.08.2018 було перераховано грошові кошти у розмірі 10000 грн. Звертає увагу, що виписка за кредитним договором є первинним документом, а отже доказом передачі кредитних коштів відповідачу. Твердження відповідача про те, що він не отримував кредитних коштів, тощо не заслуговують на увагу. Вбачається, що відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Відповідач вказує лише на недоведеність факту передачі йому кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. Перехід прав вимоги підтверджується наявним в матеріалах справи підписаним між сторонами актом прийому-передачі реєстру боржників та самим реєстром боржників. Крім того, матеріали справи містять акт про зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджує факт оплати за договором. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Наголошуємо, що сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги. Заперечення Відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише особистою думкою відповідача. Отже, такі твердження є припущеннями. Заслухавши представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 29 серпня 2018 року між Акціонерним товариством "Укрсиббанк " та [PERSON] було укладено кредитний договір № 94709676000. Згідно з умовами договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов договору . З п. 3.1 договору вбачається, що загальна сума кредиту 10260 грн. Кредит надається позичальнику в сумі 10000 грн на споживчі цілі та в сумі 260 грн на оплату страхового платежу . Процентна ставка за договором - 28 % річних. За користування коштами понад встановлений договором термін, процентна ставка - 35 % річних. Згідно п.3.5. позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка, що викладений у Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 25.08.2022. Відповідно до додатку № 1 до договору встановлена щомісячна комісія за управління кредитом в розмірі 3,50 % від суми кредиту. В матеріалах справи міститься паспорт споживчого кредиту, підписаний 29.08.2018 [PERSON] , в якому містяться основні умови кредитування та інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. Як вбачається з наданої позивачем виписки від 14.12.2020 за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018, відповідачка користувалася кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку, вчиняла операції з використанням кредитного ліміту, частково сплачувала кредит та проценти за користування кредитом. Також, 22 травня 2018 року між Акціонерним товариством "Укрсиббанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 94489469000. Згідно з умовами договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов договору. З п. 3.1 договору вбачається, що загальна сума кредиту 15260 грн. Кредит надається позичальнику в сумі 15000 грн на споживчі цілі та в сумі 260 грн на оплату страхового платежу. Відповідно до п. 3.8 процентна ставка за договором - 67 % річних. За користування коштами понад встановлений договором термін, процентна ставка - 74 % річних. Згідно п. 3.5 договору позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка, що викладений у Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 22.05.2021 року. В матеріалах справи міститься паспорт споживчого кредиту, підписаний 22.05.2018 [PERSON] , в якому містяться основні умови кредитування та інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. Як вбачається з наданої позивачем виписки від 14.12.2020 за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018, відповідачка користувалася кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку, вчиняла операції з використанням кредитного ліміту, частково сплачувала кредит та проценти за користування кредитом. 14 грудня 2020 року було укладено договір факторингу № 192, відповідно до якого АТ "Укрсиббанк" відступило на користь ТОВ "ФК "Інвестохіллс веста" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами № 94709676000, № 94489469000. На підставі договору факторингу № 04/15/12/2020/1 від 15.12.2020 ТОВ "ФК "Інвестохіллс веста" відступило на користь ТОВ "Вердикт капітал" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами № 94709676000, № 94489469000. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 04/15/12/2020/1 від 15.12.2020, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Вердикт капітал" за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018 становить 11305,14 грн, з яких 7156,46 грн - заборгованість за основних боргом; 1275,88 грн - заборгованість за відсотками; 2872,8 грн - заборгованість за комісіями. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 04/15/12/2020/1 від 15.12.2020, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Вердикт капітал" за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018, становить 12913,8 грн, з яких 9051,9 грн - заборгованість за основних боргом; 3861,18 грн - заборгованість за відсотками. 10 січня 2023 року було укладено договір про відступлення прав вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ "Вердикт капітал" відступило на користь ТОВ "Коллект центр" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами № 94709676000, № 94489469000. Згідно з витягом з реєстру боржників до договору №10-01/2023, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Коллект центр" за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018 становить 17969,47 грн; з яких 7156,46 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням кредиту, 7940,21 грн- сума заборгованості за нарахованими процентами, 2872,80 грн - сума заборгованості за нарахованими комісіями. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 13.11.2025, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Коллект центр" за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018 становить 17969,47 грн; з яких 7156,46 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7940,21 грн- сума заборгованості за відсотками, 2872,80 грн - заборгованості за комісіями. Згідно з витягом з реєстру боржників до договору №10-01/2023, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Коллект центр" за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018, становить 15812,66 грн, з яких 9051,90 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням кредиту, 6760,76 грн- сума заборгованості за нарахованими процентами. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 13.11.2025, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Коллект центр" за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018, становить 15538,37 грн, з яких 9051,90 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6486,47 грн- сума заборгованості за відсотками. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними Договорами, що підлягає стягненню з [PERSON] відповідно до розрахунку заборгованості, становить 33507,84 грн, з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 16208,36 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 14426,68 грн; заборгованість за комісіями - 2872,80 грн. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, під час підписання кредитних договорів, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення таких Договорів на таких умовах шляхом підписання Договору Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням (ст.610 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою регламентовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За положеннями п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що "припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання". Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. З досліджених матеріалів справи, суд встановив, що між первісним кредитором та [PERSON] виникли договірні відносини відповідно до кредитного договору № 94709676000 від 29.08.2018 внаслідок отримання відповідачкою кредиту в розмірі 10260 грн. Суд критично ставиться до доводів представника відповідачки про відсутність документів первинної бухгалтерської документації, що спростовано наявністю дослідженої у судовому засіданні виписки по особовому рахунку [PERSON] наданого АТ "Укрсиббанк " за період з 29.08.2018 по 14.12.2020 за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018, яка достовірно вказує на користування відповідачкою кредитними коштами та часткову сплату коштів на погашення кредиту. Також суд встановив, що ТОВ "Коллект центр" набуло права вимоги до відповідачки. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, ТОВ "Коллект центр" вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.07.2019 (провадження 14-131цс19). А тому, наявні підстави для стягнення суми боргу за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018 за тілом кредиту в розмірі 7156,46 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення 1275,88 грн за нарахованими відсотками, суд зазначає наступне. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ "Вердикт капітал" станом на дату відступлення права вимоги (14.12.2020) розмір заборгованості відповідачки перед первісним кредитором становив 7156,46 грн за тілом кредиту, 1275,88 грн за процентами та 2872,80 грн заборгованість з комісії. Також вказано, що за період з 15.12.2020 по 25.08.2022 (дата закінчення строку кредитного договору) ним було нараховано проценти за користування кредитом за 618 днів із застосуванням процентної ставки 55 % річних у розмірі 6664,33 грн, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості за процентами визначена у розмірі 7940,21 грн. Разом з тим, суд встановив, що відповідно до п. 3.8 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 28 % річних. Також, згідно з паспортом споживчого кредиту строк кредитування становить 48 місяців, а відповідно до п. 3.5 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти не пізніше 25.08.2022. Отже, нарахування процентів ТОВ "Вердикт капітал" здійснювалося в межах строку дії кредитного договору, однак із застосуванням неправильної процентної ставки 55 %, замість передбачених договором 28 %, що свідчить про необґрунтованість відповідної частини нарахувань. Відтак, розрахунок відсотків виходячи з умов договору 7156,46 грн*28%*618 /365 = 3392,75 грн, а разом = 4668,63 грн, що складається з 1275,88 грн (нарахованих відсотків станом на дату відступлення) +3392,75 грн (які мав би нарахувати ТОВ "Вердикт капітал"). Щодо позовної вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2872,80 грн, суд зазначає таке. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України, під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20). Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування"). Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у справі №740/3852/19 (провадження №61-7745св21) зазначено, що: "відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі, суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину". У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20) зроблено висновок, що "під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту". У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зазначено, що: "згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Матеріалами справи підтверджується, що у додатку № 1 до кредитного договору встановлена щомісячна комісія за управління кредитом у розмірі 3,50 % від суми кредиту, також в паспорті споживчого кредиту вказана комісія за управління кредитом в розмірі 359,10 грн від суми кредиту. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку в постанові від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15, ухваленій після прийняття Верховним Судом постанови від 10 квітня 2019 року у справі №757/18057/15-ц, зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а також положень статті 55 закону України "Про банки і банківську діяльність", у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема, в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц, постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №201/4087/17, від 15 січня 2020 року у справі №363/940/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі №302/946/17, від 03 листопада 2021 року у справі №757/40852/17, від 20 липня 2022 року у справі №343/557/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі №335/4991/16-ц, від 07 червня 2023 року у справі №234/3840/15-ц). Оскільки [PERSON] встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались кредитором, в тому числі і позивачем, як фінансовою установою, на виконання умов кредитного договору відповідачу частіше одного разу на місяць, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за комісією в розмірі 2872,80 грн задоволенню не підлягають. Як уже зазначалося судом вище, умовами укладеного між сторонами договору встановлено щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". За таких обставин, положення Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч.1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування". Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, від 30 листопада 2023 року у справі № 382/1621/21, від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. Враховуючи викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідачки заборгованості з комісії в розмірі 2872,80 грн. Таким чином, позовні вимоги ТОВ "Коллект центр" за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018 підлягають частковому задоволенню, а саме в загальному розмірі 11825,09 грн, з яких 7156,46 грн заборгованість за тілом кредиту; 4668,63 грн заборгованість за процентами, в частині щодо комісії - відмовити. З досліджених матеріалів справи, суд встановив, що між первісним кредитором та [PERSON] виникли договірні відносини відповідно до кредитного договору № 9448946900 від 22.05.2018 внаслідок отримання відповідачкою кредиту в розмірі 15260 грн. Суд критично ставиться до доводів представника відповідачки про відсутність документів первинної бухгалтерської документації, що спростовано наявністю дослідженої судом виписки по особовому рахунку [PERSON] наданого АТ "Укрсиббанк" за період з 22.05.2018 по 14.12.2020 за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018, яка достовірно вказує на користування відповідачкою кредитними коштами та часткову сплату коштів на погашення кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ "Вердикт капітал" таном на дату відступлення права вимоги (14.12.2020) розмір заборгованості відповідачки перед первісним кредитором становив 9051,90 грн за тілом кредиту та 3861,18 грн за процентами. Також вказано, що за період з 15.12.2020 по 22.05.2021 (дата закінчення строку кредитного договору) ним було нараховано проценти за користування кредитом за 158 днів із застосуванням процентної ставки 74 % річних у розмірі 2899,58 грн, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості за процентами визначена у розмірі 6760,76 грн. Разом з тим, суд встановив, що відповідно до п. 3.8 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 67 % річних. Також згідно з паспортом споживчого кредиту строк кредитування становить 36 місяців, а відповідно до п. 3.5 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти не пізніше 22.05.2021. Отже, нарахування процентів ТОВ "Вердикт капітал" здійснювалося в межах строку дії кредитного договору, однак із застосуванням неправильної процентної ставки 74 % (тобто у розмірі, який згідно договору встановленений за користування коштами понад встановлений договором термін), замість передбачених договором 67 %, що свідчить про необґрунтованість відповідної частини нарахувань. Відтак, розрахунок відсотків виходячи з умов договору 9051,90 грн*67%*158 /365 = 2625,29 грн, а разом = 6486,47 грн, що складається з 3861,18 грн (нарахованих відсотків станом на дату відступлення) + 2625,29 грн (які мав би нарахувати ТОВ "Вердикт капітал"). Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до розрахунку заборгованості позивача станом на 13.11.2025, заборгованість [PERSON] перед ТОВ "Коллект центр" за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018, становить 15538,37 грн, з яких 9051,90 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6486,47 грн - сума заборгованості за відсотками. Зазначений розмір заборгованості за відсотками відповідає здійсненому судом розрахунку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем правильно визначено розмір заборгованості за відсотками, який відповідає умовам кредитного договору та здійсненому судом перерахунку. Отже, вимоги в частині стягнення відсотків у сумі 6486,47 грн є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами. Таким чином, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018 та заявлених позивачем ТОВ "Коллект центр" становить 15538,37 грн, з яких 9051,90 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6486,47 грн - сума заборгованості за відсотками є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню судом в повному обсязі. Щодо посилання представника відповідача у відзиві на сплив строку позовної давності для звернення позивача до суду, суд дійшов таких висновків. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Частинами 1-3 статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Згідно із ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Частини 3, 4 статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, суд бере до уваги, що згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з подальшими змінами, з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлений карантин. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року. Крім того, п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 № 4434-IX. Закон скасував зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України. З урахуванням вказаних "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України, а також того факту, що станом на день розгляду вказаної справи діє воєнний стан, при цьому строк позовної давності почав відраховуватися з 04.09.2025, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк для звернення з відповідним позовом до суду, а тому посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин справи, суд всебічно та повно з`ясував обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог та доводи відповідача, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в загальному розмірі 27363,46 грн, а саме: за кредитним договором № 94709676000 від 29.08.2018 підлягають стягненню сума заборгованості за тілом кредиту - 7156,46 грн та відсотки у розмірі 4668,63 грн, в іншій частині позовних вимог слід відмовити; за кредитним договором № 94489469000 від 22.05.2018 підлягають стягненню сума заборгованості за тілом кредиту 9051,90 грн та відсотки у розмірі 6486,47 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Судом встановлено, що понесені ТОВ "Коллект центр" витрати на правничу допомогу в розмірі 13000 грн підтверджуються матеріалами справи, а саме: договором про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, прайс-листом адвокатського об`єднання "Лігал Ассістанс", заявкою про надання юридичної допомоги № 1925 від 01.10.2025. Разом з тим, суд приймає як обґрунтовані заперечення представника відповідача щодо пропорційності розміру такого, з огляду на те, що справа є ординарною, не потребує значних затрат, представник позивача в судових засіданнях участі безпосередньо чи через відеоконференцію не брав, при цьому предметом спору є розмір заборгованості 33507,84 грн, тобто оплата послуг правничої допомоги становить більше третини розміру спірної заборгованості, а стому суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, ціною позову, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) - витрати оцінені щодо підготовки позову з додатками, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 13000 грн є завищеними і непропорційними, а підлягають стягненню з відповідача такі витрати в розмірі 6500 грн, що становить половину від заявленої суми. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 0580330003 від 26.11.2025 (а.с. 6). Враховуючи часткове задоволення позову у розмірі 27363,46 грн, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 27363,46/33507,84*2422,40 = 1978,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6500 грн, що разом становить 8478,20 грн.

Outcome: partial