Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

В Долинський районний суд Івано-Франківської області 12.01.2026 поступила позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісно нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації. Позивачка [PERSON] просить ухвалити рішення, яким: виділити у власність [PERSON] автомобіль ПЕЖО 5008, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки в спільно нажитому майні подружжя, а саме 1/2 вартості автомобіля Пежо 5008, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , в розмірі 200 000 грн; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 10 липня 2014 року між нею, [PERSON] і [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1353. Від даного шлюбу у них [INFO] народилася дочка: [PERSON] . Сімейне життя з відповідачем не склалося. Згідно рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу у лютому 2019 року ними було придбано за 400 000 грн автомобіль ПЕЖО 5008, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1997, номерний знак [NUMBER] . Транспортний засіб було зареєстровано на відповідача. Таким чином вартість 1\\2 частини зазначеного автомобіля становить 200 000 грн. В добровільному порядку вирішити питання розподілу зазначеного транспортного засобу, що був куплений під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, не вдалося. Відповідач категорично відмовляється сплатити їй грошову компенсацію за 1/2 частину сумісно нажитого майна, при цьому автомобіль перебуває у його володінні, ним постійно користується лише [PERSON] (а.с.1-2). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 цивільна справа № 343/42/26 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісного нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації передана на розгляд судді Турашу В.А. (а.с.14). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 343/42/26 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісного нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації. Призначено підготовче судове засідання на 04.02.2026. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Роз`яснено відповідачу, що згідно ст. 193 ЦПК України, він має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (а.с.17). Відповідач [PERSON] 29.01.2026, подав відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначив, що ознайомившись із позовними вимогами, він, [PERSON] , повністю заперечую проти позову, вважає вимоги позивачки необгрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, виходячи з наступного: Спірний автомобіль є (повністю або в значній частині) особистою приватною власністю відповідача. Автомобіль Peugeot 5008, 2012 р.в., був придбаний ним 7 років тому. Кошти на його придбання були отримані від продажу його попереднього автомобіля - Citroen Berlingo, 1999 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Зазначений автомобіль Citroen Berlingo належав йому на праві особистої приватної власності, оскільки був подарований йому його батьком до укладення шлюбу з позивачкою. Таким чином, спірний автомобіль Peugeot 5008 є трансформованою особистою власністю (або містить значну частку особистих коштів), а отже, не підлягає поділу як спільне сумісне майно в рівних частках. Вартість автомобіля, заявлена позивачкою, є суттєво завищеною та спростовується висновком експерта Позивачка безпідставно оцінює вартість автомобіля у 400 000 грн (вимагаючи 200 000 грн компенсації). Така оцінка не відповідає дійсності, технічному стану автомобіля та ринковим реаліям. Автомобіль Peugeot 5008 експлуатується понад 7 років, його пробіг на даний момент становить понад 300 000 км. Технічний та зовнішній стан автомобіля має значні сліди зносу. Крім того, документи про купівлю та чеки оформлення мита при ввезенні авто із-за кордону підтверджують, що його вартість при купівлі (станом на 12.12.2018) становила 3100 швейцарських франків, а розмитнення 43000 грн та 26000 грн, що було загальною вартістю значно меншою за суму, що вказує позивачка. На підтвердження реальної ринкової вартості майна, 22.01.2026 була проведена судова транспортно-товарознавча експертиза. Вартість експертизи становила 10000,00 грн, яку оплатив відповідач. Позивачка була належним чином повідомлена про час та місце проведення огляду автомобіля експертом за три дні до проведення експертизи, однак на огляд ні вона, ні її представник не з`явилися без поважних причин. Згідно з висновком експертизи від 22.01.2026 (висновок експерта №129, згідно угоди №22), дійсна ринкова вартість автомобіля Peugeot 5008, 2012 р.в., д.н.з. [NUMBER] , становить 276 774,41 гривень. Утримання автомобіля здійснювалося виключно відповідачем протягом усього часу експлуатації автомобіля (ремонт, технічне обслуговування, страхування, заправка паливом, заміна мастил та розхідних матеріалів) фінансові витрати ніс виключно він, [PERSON] , за рахунок власних коштів та власної праці. При цьому автомобіль використовувався для задоволення потреб усієї сім`ї, включаючи позивачку. Позивачка не брала жодної фінансової участі в утриманні даного рухомого майна. Вимога про сплату компенсації у розмірі 200 000 грн (і навіть розрахованої від реальної вартості суми у 150 000 грн) є для нього непосильною. На даний момент у нього відсутня фінансова можливість сплатити таку суму єдиним платежем, що ставить його у скрутне матеріальне становище. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (або, у разі визнання майна частково спільним, суттєво зменшити розмір компенсації відповідно до частки особистих коштів відповідача та реальної вартості авто 276 774,41 грн). Вирішити питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме: стягнути з позивачки на користь відповідача понесені ним витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи (10000,00 грн) у разі відмови в позові, або ж розподілити ці витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову (а.с.19-21). Представник позивачки [PERSON] адвокат Семененко С.М. (ордер серії ВО №1118121 а.с.11), скористався своїм правом та 05.02.2026 подав заперечення на відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що відповідач [PERSON] не надав будь-яких письмових доказів, що автомобіль Пежо 5008,2012 року випуску, об`єм двигуна 1997, номерний знак [NUMBER] , було придбано за його особисті кошти, які він міг отримати в подарунок, від продажу особистого майна, в тому числі, що було успадковане, а також, що зазначені кошти могли бути використані ним в період купівлі спірного автомобіля у лютому 2019 року(а.с.85). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2026 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісного нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом сторін (а.с.94). Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Семененко С.М. (ордер серії ВО №1118121 а.с.11) в судові засідання не з`явилися хоч про дату, час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому Законом порядку. Позивачка [PERSON] подала заяву в якій зазначила що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить ухвалити рішення про задоволення позову та подальший розгляд справи проводити за її відсутності (а.с.91). Представник позивачки адвокат Семененко С.М. подав заяву, згідно якої просить подальший розгляд справи проводити за його відсутності.Позовні вимоги позивачки підтримує в повному обсязі та просить ухвалити рішення про задоволення позову (а.с.89) Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Законом порядку, про що свідчать: рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.79,101). 16.03.2026 на електронну адресу суду поступило клопотання згідно з яким , позивач [PERSON] просить судове засідання проводити без його участі і врахувати його заперечення викладені у відзиві на позовну заяву, які підтверджуються наданими ним доказами (а.с.97). Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, заперечення на відзив на позовну заяву, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Ст. 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін ( ст.81 ЦПК України). У відповідності до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 - спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування презумції факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України від 16.12.2015 по справі №6-1109цс15, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток подружжя, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 ст. 364 ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, якщо таке майно існує. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, відповідно до п. 23 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, а також при винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Відповідно до положень ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Ч.ч. 1, 3 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом . Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст. 71 СК України). Відповідно до положень ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Нормами ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положень ч.3 ст.370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до положень ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувала у шлюбі, який був зареєстрований 10.07.2014Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1353. За час спільного проживання у них [INFO] народилася дочка [PERSON] (копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] , актовий запис №203 а.с.5). Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 в справі №343/510/25 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 липня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1353- розірвано. Прізвище позивачки [PERSON] після розірвання шлюбу залишено « [PERSON] » (а.с.7-8). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За період перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами по справі було придбано транспортний засіб марки Peugeot 5008, 2012 р.в., д.н.з. [NUMBER] . Право власності на вказаний транспортний засіб зареєстровано за відповідачем - [PERSON] , що підтверджується листом регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях Головного сервісного центру МВС №31/28/16/4717-аз/05-2025-4740-2025 від 30.12.2025(196580) (а.с.10). У судовому засіданні встановлено, що вказаний автомобіль придбаний [PERSON] та [PERSON] за період перебування у шлюбі і є спільним сумісним майном, тому кожен із них має право на 1/2 частку цього автомобіля . Доводи відповідача про те, що спірний автомобіль Peugeot 5008 є трансформованою особистою власністю або містить значну частку його особистих коштів, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до статей 57, 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте під час шлюбу, презюмується спільною сумісною власністю подружжя, а майно, набуте за особисті кошти одного з подружжя, може бути визнане його особистою приватною власністю лише за умови належного доведення джерела походження таких коштів. Згідно з усталеною судовою практикою, у тому числі правовими висновками Верховного Суду, саме на того з подружжя, хто стверджує про особистий характер майна, покладається обов`язок довести: факт наявності у нього особистих коштів; факт їх використання саме на придбання спірного майна; співмірність таких коштів вартості набутого майна. Разом з тим, надані відповідачем доводи та докази не дають підстав для висновку про виконання вказаного обов`язку доказування. Зокрема, сам по собі факт належності відповідачу до шлюбу автомобіля Citroen Berlingo та його подальшого відчуження не є достатнім доказом того, що саме кошти від такого відчуження були використані для придбання спірного автомобіля Peugeot 5008. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували: фактичне отримання відповідачем конкретної грошової суми від продажу попереднього автомобіля; збереження цих коштів до моменту придбання спірного транспортного засобу; їх цільове використання саме на придбання автомобіля Peugeot 5008; відсутність використання спільних коштів подружжя при такому придбанні. При цьому, відповідачем не доведено, що саме його особисті кошти покривали повну або визначальну частину витрат на придбання спірного автомобіля. Суд також враховує, що транспортний засіб було набуто під час шлюбу та використовувався в інтересах сім`ї, що додатково підтверджує його правовий режим як об`єкта спільної сумісної власності. Таким чином, відсутні правові та фактичні підстави вважати спірний автомобіль трансформованою особистою власністю відповідача або таким, що містить істотну частку його особистих коштів у розумінні статті 57 Сімейного кодексу України. Отже, зазначені доводи відповідача спростовуються матеріалами справи та не впливають на висновок суду про те, що автомобіль Peugeot 5008 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Доказів існування обставин, які б давали підстави для відступу від принципу рівності часток подружжя, суду не надано. Щодо вартості спірного майна, суд зазначає наступне. Позивачка визначає вартість автомобіля у розмірі 400 000 грн. В обґрунтування вартості автомобіля відповідачем надано висновок експерта №129 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи з визначенням середньої ринкової вартості автомобіля згідно угоди від 22 січня 2026 року складений 24.01.2026 (судовий експерт [PERSON] ). Вказаним висновком констатовано, що ринкова вартість автомобіля «Peugeot 5008 2,0 ТDі 5dr 6МТ» ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , на момент огляду 20.01.2026, з врахуванням калькуляції необхідного для відновлювального ремонту та з врахуванням коефіцієнта фізичного носу становить: 276774,41грн (а.с.27-42). Суд враховує, що зазначений висновок експерта складений уповноваженою особою, містить належне обґрунтування проведених розрахунків, відповідає вимогам чинного законодавства, а тому є належним та допустимим доказом у справі. При цьому висновок судового експерта підготовлено безпосередньо для подання до суду з дотриманням вимог процесуального закону та містить застереження про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, що додатково свідчить про належність і достовірність такого доказу. Позивачкою не подано жодних доказів на спростування зазначеного висновку, не заявлено клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи, не наведено обґрунтованих сумнівів щодо правильності чи повноти проведеного дослідження, у зв`язку з чим підстав не довіряти даному висновку експерта суд не вбачає. За таких обставин суд покладає в основу рішення висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи як належний, допустимий та достовірний доказ у справі та бере його за основу при визначенні вартості спірного автомобіля, відповідно до якого його ринкова вартість становить 276 774,41 грн, а відтак вартість 1/2 частки автомобіля становить 138 387,20 грн. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, якщо один із подружжя отримує майно, вартість якого перевищує його частку, іншому з подружжя присуджується грошова компенсація. З урахуванням встановлених обставин справи, а саме того, що спірний автомобіль є неподільною річчю та фактично перебуває у володінні і користуванні відповідача, суд вважає за доцільне передати його у власність відповідача із покладенням на нього обов`язку виплатити позивачці грошову компенсацію вартості її частки. Доводи відповідача щодо здійснення ним витрат на утримання автомобіля (ремонт, технічне обслуговування, страхування тощо) не впливають на правовий режим спірного майна, оскільки такі витрати є звичайними витратами на його утримання та не є підставою для зміни розміру часток подружжя у спільному майні. Посилання відповідача на скрутне матеріальне становище саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, однак може бути враховане при визначенні порядку та способу виконання рішення суду. Таким чином, оцінивши всі надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: спірний автомобіль слід передати у власність відповідача, а з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості її 1/2 частки у розмірі 138 387,20 грн. Щодо позовних вимог позивачки в частині стягнення судових витрат, суд зазначає наступне: Згідно з ч.1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачкою був сплачений судовий збір в сумі 2000,00 грн, що підтверджується чеком №73 АТ «Укрпошта» від 06.01.2026 (а.с.3). З відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені на 69,19% з розрахунку: 138387грн 20 коп. (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 200000 грн 00 коп. (сума заявлених позовних вимог) = 69,19% (відсоток задоволених позовних вимог). Отже, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає 1383,80 грн з розрахунку: 2000,00 грн (сума сплаченого судового збору) х 69,19% (відсоток задоволених позовних вимог). Щодо витрат відповідача понесених у зв`язку із проведенням судової транспортно-товарознавчої експертизи з визначення середньої ринкової вартості автомобіля згідно угоди №22 від 22 січня 2026 року , суд дійшов наступного висновку: Відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з ч.ч.4,6 ст.139 ЦПК України, суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Судом встановлено, що у межах розгляду даної справи судова експертиза судом не призначалася, натомість відповідне експертне дослідження було проведене на замовлення відповідача [PERSON] . При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частки вартості транспортного засобу, суд виходив з того, що така компенсація визначається з урахуванням ринкової вартості майна (автомобіля) на час поділу, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). На підтвердження понесених витрат на проведення експертизи відповідачем подано належні та допустимі докази, зокрема договір №22 про виконання експертного дослідження від 22 січня 2026 року (а.с.76), а також платіжні документи, що підтверджують сплату 10 000,00 грн на користь ТОВ фірма «Експертиза» (платіжна інструкція № 2.500663173.1 від 22.01.2026, а.с.26). Відповідно до статті 139 ЦПК України такі витрати належать до витрат, пов`язаних із проведенням експертизи на замовлення сторони. Суд враховує, що зазначена експертиза була проведена з метою визначення дійсної ринкової вартості спірного майна, її висновок покладено в основу судового рішення, а відтак такі витрати є необхідними, обґрунтованими та безпосередньо пов`язаними з розглядом даної справи. Водночас, з урахуванням того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволені на 69,19%. За таких обставин суд дійшов висновку, що витрати відповідача на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи підлягають частковому відшкодуванню за рахунок позивачки пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, тобто у сумі 3081,00 гривень (10000,00 гривень х 30,81%). На підставі викладеного, ст.ст. 4, 183, 364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68 -71 СК України,

Outcome: approved