Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

03 липня 2025 року засобами електронного зв`язку, до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява. На обґрунтування позовних вимог, посилаються на те, що 10 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір № 4276449. Договір було укладено шляхом подання [PERSON] заявки на отримання кредиту у власному кабінеті на сайті ТОВ «МІЛОАН». Товариство розміщує в Особистому кабінеті позичальника пропозицію (оферту) та надсилає [PERSON] електронне повідомлення (SMS) з одноразовим ідентифікатором. Ввівши вказаний ідентифікатор, [PERSON] підтвердив прийняття умов договору. За умовами договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 7 000 грн, проте порушив умови договору та не повернув кошти на виконання договору. 26 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 26-01/2022-83, за яким право вимоги до боржників, перелічених у Реєстрі боржників, зокрема і до [PERSON] за договором № 4276449, перейшло до нового кредитора, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». Надалі, 10 березня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір відступлення прав вимоги № 10-03/2023/01, за яким право вимоги до боржників, перелічених у Реєстрі боржників, зокрема і до [PERSON] за договором № 4276449, перейшло до нового кредитора, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Заборгованість [PERSON] становить 42 000 грн, з яких: 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 34 300 грн - заборгованість за відсотками, 700 грн - заборгованість за комісіями. Окрім вказаної заборгованості, позивач просить стягнути 2 422,40 грн сплаченого судового збору та 16 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 14 жовтня 2025 року. У зв`язку із заявленим клопотанням відповідача розгляд справи було відкладено до 14 листопада 2025 року. 11 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач вказав, що позов не визнає. На обґрунтування вказаної позиції відповідач зазначає, що не пам`ятає факту укладення електронного договору з ТОВ «МІЛОАН» у 2021 році, у зв`язку з порушенням пам`яті та уваги, що спричинене тяжким пораненням під час служби в ЗСУ в 2014 році. Вказує, що довідка про перерахування коштів за кредитним договором що міститься в матеріалах справи містить суттєві порушення, а саме невідповідність суб`єкта який здійснив переказ коштів з вказаним ТОВ «Мілоан-Видача» тоді як стороною кредитного договору зазначено ТОВ «Мілоан», матеріали справи не містять належного підтвердження повноважень ТОВ «ФК «Елаєнс», що надавала послуги з переказу грошових коштів, та відсутні ідентифікуючі дані про власника картки, що не доводить фактичного отримання коштів. Щодо обґрунтованості розрахунку заборгованості вказує, що проценти нараховані після 09 листопада 2021 року є безпідставними, адже договором визначений строк кредитування - 30 днів, визначена в договорі комісія за надання кредиту у розмірі 700 грн не конкретизована та не містить підстави стягнення та порядок розрахунку. Відзив містить контррозрахунок, відповідно до якого загальна сума, що може бути визнана судом обґрунтованою, на думку відповідача, становить 10 911 грн, з яких 7 000 грн - тіло кредиту, 3 150 грн проценти за 30 днів користування, компенсаційні нарахування - 761 грн. Щодо розміру витрат на правову допомогу зазначив, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 16 000 грн є завищеною та не відповідає критерію розумності (а.с. 111-119). З метою надання часу стороні позивача на формування позиції щодо поданого відзиву, судове засідання було відкладено до 18 грудня 2025 року. 18 листопада 2025 року від сторони позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Згідно якої позивач просить стягнути з відповідача 42 000 грн заборгованості за кредитним договором та судові витрати у сумі 2 422,40 грн сплаченого судового збору та 16 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Обґрунтовує свою позицію з посиланням на умови договору, що в свою чергу були підписані відповідачем, шляхом введення одноразового ідентифікатора направленого на його номер телефону. Щодо доводів про недоведення надання коштів у позику зазначає, що наявний у справі документ від платіжної системи про перерахування коштів на картковий рахунок та платіжної інструкції мають статус первинного документа, що підтверджує перерахування коштів. Щодо доводів про неправомірність недоведеність та завищеність процентів вказує, що за користування кредитом позикодавцем було нараховано проценти за період з 10.11.2021 по 08.01.2022 (90 днів) у розмірі 24 150 грн, на підставі п. 1.6 та п. 2.3.1.2 Договору, тобто здійснювалось продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах. Окрім цього, проміжним кредитором «Вердикт Капітал» було здійснено нарахування процентів за період з 26.01.2022 по 23.02.2022 у розмірі 10 150 грн на підставі п. 4.2 в якості процентів за порушення грошового зобов`язання передбачених ст. 625 ЦК України, що нараховувались після закінчення строку кредитування, що є правомірним та відповідає умовам договору. Щодо нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 700 грн позивач вважає таку правомірно нарахованою, адже така була включена до розрахунку загальних витрат кредиту, реальної річної та денної процентної ставки. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначає, що вказані витрати підтверджуються належними доказами, а щодо співмірності вартості послуг звертають увагу, що така не перевищує реальну ринкову вартість послуг правничої допомоги в м. Києві (а.с. 131-139). 18 листопада 2025 року стороною позивача заявлено клопотання про витребування у АТ «Ощадбанк» доказів, що містять банківську таємницю (а.с. 140-144). 05 грудня 2025 року від відповідача надійшло заперечення на клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 145, 146). 05 грудня 2025 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив позивача, що дублюють вже викладену позицію та доводи у відзиві на позовну заяву (а.с. 147-150) 17 грудня 2025 року стороною позивача надіслано письмові пояснення, що дублюють вже викладену позицію та доводи у відповіді на відзив (а.с. 162-167). Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 грудня 2025 року клопотання про витребування доказів задовольнили частково, з АТ «Ощадбанк» витребувано інформацію, що містить банківську таємницю, у зв`язку з чим відкладено розгляд справи до 19 січня 2026 року, яке згодом було відкладено до 19 лютого 2026 року з підстав не отримання судом витребуваної інформації. 23 січня 2026 року на виконання ухвали суду від АТ «Ощадбанк» надійшла інформація, що містить банківську таємницю (а.с. 198-200). 19 лютого 2026 року судове засідання відкладено у зв`язку з нестабільним зв`язком з серверами ВКЗ до 05 березня 2026 року. У судовому засіданні 05 березня 2026 року, протокольною ухвалою витребувано у ТОВ «Коллект Центр» оригінал електронного договору на окремому носії, який буде досліджуватися в судовому засіданні, а також доступ до ІТС для візуального огляду сторінок, умов, підписів, а також інших деталей шляху розміщення договорів, їх підписання ідентифікаторами, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено до 26 березня 2026 року. 23 березня 2026 року на виконання протокольної ухвали від 05 березня 2026 року ТОВ «Коллект Центр» надіслав на адресу суду електронний примірник кредитного договору у форматі PDF та анкету-заяву до договору на оптичному носії (DVD-R), та надав пояснення щодо об`єктивної неможливості надання доступу до ІТС первісного кредитодавця. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав суду аналогічні пояснення. Наголосив, що договір було підписано одноразовим ідентифікатором, після повідомлення позичальником своїх анкетних даних у особистому кабінеті. Це вбачається із наданого суду доказу - «анкети заяви на кредит», однак, вказана анкета не містить підпису як позичальника так і кредитодавця. Оригінал електронного договору був надісланий суду у ПДФ форматі, однак, сторонні особи і суд не можуть перевірити інформацію про ідентифікатор і електронний підпис повноважної особи. Доступу до ІТС ТОВ «Мілоан» позивач не має. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Причини неявки до суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що сторона відповідача заперечує факт підписання договору, факт отримання грошових коштів на виконання такого договору, підтримав заперечення викладені у відзиві. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за твердженням сторони позивача 10 жовтня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 4276449 (а.с. 27-31), в електронній формі, шляхом подання [PERSON] анкети-заяви на отримання кредиту у власному кабінеті на сайті ТОВ «МІЛОАН» (а.с. 66), на умовах поворотності, строковості та платності. Під час процедури укладення договору кредитодавцем проведено ідентифікацію клієнта [PERSON] та відправлено на номер мобільного телефону вказаного в Анкеті-заяві одноразовий ідентифікатор R37798 (а.с. 72). Однак роздруківка зазначеного договору не містить починання на одноразовий ідентифікатор, яким підписувався договір. Умови договору детальні викладені в пунктах 1.2 - 1.7., 2.3.1.2, 4.2 договору. Зокрема, сума кредиту - 7 000 грн; строк договору - 30 днів (з 10 жовтня по 09 листопада 2021 року); проценти за користування кредитом - 1,5%, що в грошовому еквіваленті становить 3 150 грн (нараховуються від фактичного залишку кредиту за кожний день строку користування кредитом); стандартна (базова) процентна ставка - 5,0% (нараховуються від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом); комісія за надання кредиту - 700 грн (нараховується одноразово). Відповідно до п. 2.3.1.2. Договору передбачено, що Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Водночас, пунктом 4.2 розділу 4 кредитного договору сторони погодили, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою пунктом 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених статею 625 Цивільного кодексу України. Інформація, яка міститься у Графіку платежів за договором про споживчий кредит (а.с. 52) та Паспорті споживчого кредиту (а.с. 65), дублює умови кредитного договору та є його додатками. Відповідно до довідки виданою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 02 травня 2025 року були перераховані кошти у сумі 7 000 грн на картковий рахунок № [NUMBER] через платіжну систему FONDY згідно з договором № 4276449 (а.с. 73). З інформації, наданої на виконання ухвали суду, вбачається, що на ім`я [PERSON] ІПН [NUMBER] , банком емітовано платіжну картку № [NUMBER] , крім того, повідомлено фінансовий номер телефону [NUMBER] . Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] , що міститься на оптичному диску, 11 жовтня 2021 року, здійснено переказ коштів у сумі 7 000 грн, однак вказана виписка не містить інформацію про платника (а.с. 198, 199). З метою підтвердження наявності у позивача в межах вищевказаного Договору про споживчий кредит відповідного права вимоги до позичальника - відповідача по справі [PERSON] , до матеріалів справи додано наступні документи. Відповідно до договору факторингу № 26-01/2022-83 від 26 січня 2022 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», Клієнт (ТОВ «МІЛОАН») відступив Фактору (ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») права вимоги, зазначені у Реєстрі боржників (а.с. 13-22). Сплата ціни договору підтверджується копією платіжного доручення № 324190002 від 27 січня 2022 року (а.с. 23). Акт приймання-передавання Реєстру боржників за договором факторингу № 26-01/2022-83 від 26 січня 2022 року підтверджує факт передання реєстру боржників у кількості 3 679 штук, після чого від Клієнта до Фактора переходять права вимоги заборгованостей з боржників.(а.с. 24). У Реєстрі боржників під номером 2479 вказаний [PERSON] , кредитний договір № 4276449 від 10 жовтня 2021 року, заборгованість - 31 850 грн, з яких: 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 150 грн - заборгованість за відсотками, 700 грн - заборгованість за комісіями (а.с. 25, 26, 32, 33). 10 березня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01, за яким право вимоги до боржників, перелічених у Реєстрі боржників, перейшло до нового кредитора, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (а.с. 34-45). Акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року підтверджує факт передання реєстру боржників у кількості 29 141, після чого від Клієнта до Фактора переходять права вимоги заборгованостей з боржників.(а.с. 46). У Реєстрі боржників під номером 25892 вказаний [PERSON] , кредитний договір № 4276449 від 10 жовтня 2021 року, заборгованість - 42 000 грн, з яких: 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 34 300 грн - заборгованість за відсотками, 700 грн - заборгованість за комісіями (а.с. 47-50). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з виконаним первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» розрахунком непогашена заборгованість відповідача [PERSON] за Договором № 4276449 від 10 жовтня 2021 року, нарахована за період з 10 жовтня 2021 року до 08 січня 2022 року, становить 31 850 грн, з яких: 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 150 грн - заборгованість за відсотками, 700 грн - заборгованість за комісією (а.с. 9, 10). Відповідно до розрахунку, виконаного проміжним кредитором ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», непогашена заборгованість відповідача [PERSON] за договором № 4276449 від 10 жовтня 2021 року станом на 10 березня 2023 року, становить 42 000 грн, з яких 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 150 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими ТОВ «МІЛОАН» за період з 10 жовтня 2021 року до 08 січня 2022 року; 700 грн - заборгованість за комісією; 10 150 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за період з 26 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року (а.с. 11). Розрахунок, виконаний позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», підтверджує, що позивач не нараховував відповідачу [PERSON] нової заборгованості, сума боргу станом на 25 червня 2025 року залишилася незмінною - 42 000 грн (а.с. 12). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У судовому засіданні 26 березня 2026 року судом було досліджено оптичний диск надісланий на виконання протокольної ухвали від 05 березня 2026 на якому містилися кредитний договір у PDF форматі, а також анкета-заява на кредит №4276449 у WORD форматі. Вказані докази зокрема кредитний договір не містить електронного підпису позикодавця, крім того, не містить і будь-якої інформації про підписання позичальником одноразовим ідентифікатором, зокрема посилання хоча б на його номер. Представник позивача посилався на те, що перевірити наявність підписів можливо за встановлення спеціального обладнання, яке для суду не доступне. На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. У частинах першій та другій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Аналогічні процесуальні положення закріплені у пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України та частині третій статті 100 ЦПК України. Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (див.: постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21). Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). При цьому, згідно із частиною третьою статті 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Водночас частиною п`ятою цієї статті передбачено, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Отже, якщо до суду подано копію електронного доказу, це саме по собі не означає неприйнятність такого доказу як такого. Лише якщо в учасника справи або в суду виникне сумнів щодо цього доказу, то суд може витребувати в учасника справи, який надав таку копію, оригінал електронного документа. Про це зазначив Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23. У цій же постанові зазначено: «якщо до суду не було надано примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), то суд має здійснити окремі процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться та з`ясувати: (а) чи направлявся примірник електронного кредитного договору відповідачу на визначену ним електронну адресу або на його акаунт у цій же інформаційно-комунікаційній системі; (б) якщо так, то в якому вигляді він відправлявся (прикріплений файл, посилання на веб-сторінку тощо); (в) чи існує технічна можливість внести зміни до примірника електронного договору після його укладення і направлення відповідачу в односторонньому порядку без його згоди. Відповідно, якщо в ході здійснення цих дій буде встановлено, до прикладу, що відповідачу було надіслано лише посилання на веб-сторінку, де міститься договір, а сам текст договору на цій сторінці викладено у простому ПДФ-форматі, то підтвердження цілісності і незмінюваності тексту цього договору фактично немає, оскільки цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого ПДФ-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності і незмінюваності електронного документа». Як було зазначено вище, протокольною ухвалою суду від 05 березня 2026 року було витребувано у позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» оригінал електронного договору на окремому носії, який буде досліджуватися в судовому засіданні, а також доступ до ІТС для візуального огляду сторінок, умов, підписів, а також інших деталей шляху розміщення договорів, їх підписання ідентифікаторами. Хоч позивачем і подано електронний примірник договору на окремому носії, однак викладений він у простому ПДФ-форматі, без підпису сторін, що не може підтверджувати цілісності і незмінюваності тексту цього договору, а навпроти цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Також, позивачем не надано суду доступу до інформаційно-комунікаційної системи кредитора для візуального огляду сторінок, умов, підписів, а також інших деталей шляху розміщення договорів, їх підписання ідентифікаторами. Клопотань про забезпечення такого доступу у первісного кредитодавця позивачем не заявлено. Інформація про одноразовий ідентифікатор міститься лише у довідці, виготовленій генеральним директором ТОВ «МІЛОАН», достовірність якої поставлена відповідачем під сумнів. Така інформація, складена самим кредитором, тобто зацікавленою стороною, за відсутності перевірки достовірності інформаційно-комунікаційної системи кредитора, не може бути достатнім доказом укладення договору. Окремо, суд вважає за необхідне проаналізувати посилання представника позивача на наявність у кредитодавця особистих даних відповідача, які необхідні для укладання договору, і без яких такий договір неможливо укласти. Дійсно, наявність таких даних як ПІБ, номер телефону, номер паспорту позичальника необхідні для укладення договору. Однак, по-перше, слід зауважити, що такі дані можуть бути отримані кредитною установою - від сторонньої особи (внаслідок неправомірного заволодіння даними); - від законного володільця цих даних, внаслідок першого звернення до кредитодавця; - а так само, від законного володільця цих даних, внаслідок попереднього звернення за аналогічною послугою. А, по друге, якщо звернутись до механізму укладення договору, слід зауважити, що момент повідомлення позичальником таких даних, вочевидь передує моменту підписання самого договору. Отже, саме повідомлення даних, не є тотожним до підписання договору. Відтак, наявність персональних даним може бити лише опосередкованим свідченням того, що позичальник мав бажання укласти договір. Проте, таке не може свідчити безпосередньо про умови самого договору та фактичне його підписання. Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №237/4569/17). Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 95 ЦПК України) тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ураховуючи викладене та те, що кредитний договір підписувався за допомогою одноразового ідентифікатора, суд позбавлений можливості здійснити процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться. Слід відмітити, що на виконання ухвали суду з АТ «ОЩАДБАНК» надійшов лист, з якого вбачається, що на ім`я [PERSON] ІПН [NUMBER] , банком емітовано платіжну картку № [NUMBER] , крім того, повідомлено фінансовий номер телефону [NUMBER] . Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] , що міститься на оптичному диску, 11 жовтня 2021 року, здійснено переказ коштів у сумі 7 000 грн, однак вказана виписка не містить інформацію про платника, тобто достовірно встановити, що саме ТОФ ФК «Елаєнс» було адресатом коштів, неможливо. Відсутня така інформація і в платіжній інструкції (а.с. 198, 199). Договору про надання послуг між ТОВ «Елаєнс» та ТОВ «Міолан», ТОВ «Елаєнс» та банком екваєром, позивачем не надано. Із пояснень позивача вбачається, що факт перерахунку коштів можливо встановити із довідки ТОВ «Елаєнс» (а.с. 73), оскільки в такій збігається сума, номер картки отримувача і дата проведення платежу. Однак, суд сприймає такі пояснення критично. Ураховуючи те, що судом не береться до уваги наявна в матеріалах справи копія кредитного договору, достовірність яких ставиться відповідачем під сумнів, суд позбавлений можливості визначити істотні умови кредитного договору, зокрема суму кредиту, процентну ставку, строк дії договору тощо. Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року у справі № 237/747/16-ц вказав: «суд правильно виходив із того, що єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору є сам договір, який повинен бути укладений в письмовій формі та зі змісту якого суд має встановити умови надання кредиту, суму, строк та порядок його повернення, річну відсоткову ставку за кредитом, строки та порядок її сплати, відповідальність за порушення виконання кредитних зобов`язань, у тому числі розмір та порядок нарахування пені за прострочення їх виконання». Оскільки Позивачем не доведено основної підстави позовних вимог - факту укладення кредитного договору, суд не вбачає підстав для задоволення позову, у тому числі вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією. З огляду на відмову у задоволенні позову суд не вдається до детального аналізу інших аргументів сторін щодо неправомірності розрахунку заборгованості тощо, оскільки ці питання є похідними від встановлення факту укладення кредитних договорів, який Позивачем не доведений. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судовий збір покладається на Позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed