Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

В жовтні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на свою користь на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки заробітку доходу (відповідача), але не менше 100% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Позов обґрунтувала тим, що діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Відповідач грошової допомоги для забезпечення дітям належного рівня утримання не надає. У зв`язку з чим, вона вимушена звернутися до суду з дійсним позовом. Ухвалою від 09.10.2025 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 03.11.2026 року відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву в якому позов визнав у частині стягнення з нього аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частини його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відзив обґрунтував тим, що він не відмовляється від добровільного утримання дітей та продовжує надавати матеріальну допомогу на їх утримання. Вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів є завищеним та неспівмірним із розміром його доходів, оскільки він офіційно не працевлаштований, не має стабільного та високого доходу, має на утриманні батьків, які є особами з інвалідністю та людьми похилого віку. Позивачка як мати дітей також має обов`язки щодо їх утримання та є працездатною. Щодо визначення аліментів, окрім як в частці від доходу, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, то вважав, що такий розмір не може бути присуджений, оскільки позивачем не було доведено, що його витрати перевищують доходи. Також просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 2500, 00 грн., оскільки заявлений позивачем розмір не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. 05.11.2026 року представником позивача, адвокатом Фурман В.О. через систему «Електронний суд» була подана відповідь на відзив у якій вона зазначила, що долучені до відзиву скрін-шоти з додатку про переказ коштів не свідчать про добровільну сплату відповідачем аліментів, оскільки вони не місять конкретизації їх призначення. Крім того, позивачем не ставиться питання стягнення аліментів за минулий час. Просила при ухваленні рішення вказані докази не приймати до уваги, оскільки вони не відносяться до предмета спору. Твердження відповідача про утримання непрацездатних батьків слід оцінювати критично, як такі, що не підтверджені належними доказами. Також необґрунтовані доводи відповідача про відсутність в нього доходу, відповідач фактично працює за кордоном та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Подані відповідачем докази про відсутність доходу на території України не можуть бути визнані належними і допустимими доказами, оскільки з березня 2022 року відповідач не проживає на території України. Що стосується визначення розміру аліментів не менше 100% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку для кожної дитини, то позивач навіть у разі отримання в Польщі мінімальної заробітної плати має можливість сплачувати їх в такому розмірі. З урахуванням викладеного, просила задовольнити вимоги у повному обсязі. 07.11.2025 року відповідач через систему «Електронний суд» подав заперечення на відповідь на відзив у яких зазначив, що не здійснює сплату аліментів, а лише зазначив, що не ухиляється від підтримки та грошового забезпечення дітей, у розмірах та по мірі можливостей, яких він має. Щодо утримання батьків, то цей факт не потребує доказуванню, оскільки його батьки люди похилого віку, перебувають на тимчасово окупованій території та відповідно не мають можливості утримувати пенсійні виплати, призначені їм органами державної влади. Доводи про розмір отриманого ним доходу є незмістовними та не підтверджені жодними належними доказами. Позивач у судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача та з посиланням на підтримання заявлених позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Дослідивши матеріали справи, надавши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони є батьками трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12) На теперішній час діти проживають разом із позивачем в Норвегії, що підтверджується посвідками на тимчасове проживання. Як слідує з матеріалів справи, відповідач на теперішній час проживає в Республіці Польща. Відповідач працездатний, отримує заробітну плату в Республіці Польща. Точний розмір щомісячного доходу відповідача, суд позбавлений можливості встановити, оскільки з долучених відповідачем довідок вбачається, що він працює за погодинним договором, тобто його дохід не є щомісяця сталим (а.с.159-169). Згідно довідки Форма ОК-7 ПФ України та відомостей з Державної податкової служби у відповідача з березня 2022 року по 2025 рік на території України був відсутній дохід (а.с.52-54). При цьому, суд не вбачає підстав, щоб не брати до уваги вищевказані докази, оскільки не було встановлено, що вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом чи є неналежними, оскільки сам факт проживання відповідача на теперішній час на території іншої держави не позбавляє його права мати чи не мати доходу на території держави громадянином якої він являється. Разом із тим, суд вважає неналежними та недопустимими доказами (а.с.59,61) скриншоти чека, квитанції з платіжної системи, оскільки вони не містять інформації щодо доказування та не підтверджують заявлені вимоги чи заперечення. Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач у добровільному порядку не надає систематичної матеріальної допомоги позивачу на утримання дітей. Отже, виходячи з того, що відповідач є працездатною особою, має дохід, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дітей підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/2 частини його доходу, при цьому, не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожного із неповнолітніх дітей відповідного їм віку, починаючи з 06 жовтня 2025 року та до їх повноліття. Законом № 2037-VIII від 17.05.2017, який набрав чинності 17.07.2017, статтю 183 СК України доповнено частиною п`ятою, згідно якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, з липня 2017 року сам законодавець визначив, що рекомендований розмір аліментів на утримання трьох дітей становить 1/2 частку від доходу платника аліментів. Таким чином визначений судом розмір аліментів узгоджуватиметься з вимогами чинного законодавства України, відповідатиме інтересам дітей, покриватиме суттєву частину витрат на дітей і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Також суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18, які фактично зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Що стосується вимоги позову про стягнення аліментів не менше розміру прожиткового мінімуму, суд зазначає, що відповідно до п.3 ч.2 ст.182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Будь-яких доказів, з яких було б можливо встановити, що розмір заробітку (доходу) відповідача є достатнім для стягнення аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, позивачем до суду не надано, отже зазначена вимога позову задоволенню не підлягає, у зв`язку з недоведеністю. Щодо доводів відповідача про перебування на його утриманні непрацезданих батьків, суд до уваги не приймає, оскільки вони не були підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно зі статтею 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу при розгляді даної справи в розмірі 11422,67 грн., суд зазначає наступне. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Отже, виходячи з конкретних обставин даної справи (справа є не дуже складною), а також з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також виходячи з критерію розумності їхнього розміру, суд вважає, що розмір правничої допомоги є неспівмірним із обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивача, у співмірності до наданих послуг, становить 6000,00 грн.

Outcome: approved