Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-02 00:00:00

До Рівненського районного суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), в якому позивач просить суд: змінити спосіб стягнення аліментів визначений рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.10.2024 року у справі №570/977/24 та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Вказала про те, що звільнена від сплати судового збору. Короткий зміст заяв по суті справи. Аргументи учасників справи. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.10.2024 року (справа №570/977/24) було ухвалено стягувати з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 29.02.2024 року і до повноліття дитини. Стягнення аліментів в твердій грошовій формі було зумовлено відсутністю стабільного доходу у відповідача. На даний час, як відомо позивачці, відповідач проходить військову службу, що свідчить про наявність у нього стабільної заробітної плати, а тому для забезпечення постійних щомісячних виплат без обтяжень відповідача, є підстави вважати, що стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) є найкращим варіантом для гарантування прав їх спільного сина [PERSON] та посильним для відповідача. Оскільки, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, враховуючи, що майновий стан відповідача покращився та останній має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх його доходів, просить змінити спосіб стягнення аліментів на користь позивачки на утримання їхнього неповнолітнього сина. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.07.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, призначено судове засідання з участю сторін. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 01.12.2025 клопотання представника позивачки адвоката Щербяк Ю.В. задоволено та постановлено витребувати докази у Головного управління ДПС у Рівненській області щодо працевлаштування та доходу відповідача. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись, позивачкою подана заява про розгляд справи у її відсутність. Також позивачка у заяві зазначила про те, що з приводу позовних вимог вона з відповідачем веде переписку та відповідачу відомо про наявність цивільного позову до нього. Відповідач в судові засідання на неодноразові виклики суду не з`явився, був повідомлений про час та дату судового розгляду завчасно та належним чином, жодних заяв та клопотань до суду не направляв, як і не направляв пояснень та відзиву на позовну заяву. На відому суду адресу відповідача неодноразово направлялися судові виклики, які поверталися без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Так, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Так, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про розгляд справи у відсутність сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, уразі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що у сторін у справі [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції 29.07.2014 року, актовий запис №1999. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.10.2024 року у справі №570/977/24 ухвалено стягувати з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 29.02.2024 року і до повноліття дитини. Так, як вбачається зі змісту позовної заяви та долучених до неї документів син [PERSON] 24.07.2014 року зареєстрований та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Представником позивачки долучено до справи фото, на яких зображений чоловік у військовій формі, який за ствердженням сторони позивачки, є відповідачем. Також долучено копію договору оренди житлового приміщення від 01.07.2025 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про оренду квартири в [ADDRESS] строком на 6 місяців вартість оренди 20 000,00 грн. Згідно листа Головного управління ДПС у Рівненській області №7903/5/17-00-12-02-04 від 12.12.2025 та відповіді на запит від 11.12.2025 [PERSON] РНОКПП [NUMBER] з січня 2025 по жовтень 2025, отримує виплати військовослужбовцям, джерело доходів - військова частина [NUMBER] . Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. В силу вимог ст.141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістомст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокремаст.180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року становить 3028 гривень. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно дост.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Аналізуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із зміною сімейного стану, значним покращенням чи погіршенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення чи зменшення розміру аліментів. Верховний Суд України в постанові від 05.02.2014 в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннямист.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Між тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом удосконалення порядку стягнення аліментів" від 17.05.2017 №2037- ІІІ було внесено зміни у Сімейний кодекс України. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів - в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У п.17 постанови Пленуму ВС від 15.05.2006 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, із ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При визначенні розміру аліментів суд враховує думку сторін, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства, суд дійшов висновку, що позивачу, як стягувачу аліментів, надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів (відповідач по справі) позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. Як вбачається із матеріалів справи, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що раніше визначений судом розмір аліментів у твердій грошовій сумі недостатній для задоволення потреб їхнього з відповідачем сина, а матеріальне становище відповідача покращилося, у зв`язку з проходженням військової служби він отримує стабільний та значно більший розмір доходу, аніж при встановленні аліментів у 2024 році. Разом з тим, відповідач не скористався правом подати заперечення та обґрунтування своєї позиції щодо заявлених вимог, відсутні будь-які підтверджуючі дані, які б свідчили про його неможливість утримувати сина та сплачувати аліменти на його утримання, з огляду на те, що позивачка вказала, що відповідачу відомо про наявність цивільного позову щодо нього, оскільки вона веде з ним переписку в мережі "вайбер" з даного приводу. Суд наголошує, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Так, суд зазначає, що встановлена рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.10.2024 року у справі №570/977/24 сума аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3 000,00 грн є недостатньою для його розвитку та задоволення мінімальних потреб. З урахуванням покращення матеріального стану відповідача, наявність стабільного заробітку, зростання цін, значного зростання витрат на харчування, розвиток та утримання дитини, - попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає. Разом з тим, слід звернути увагу, що відповідно до ч.5 ст.183 Сімейного кодексу України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, вирішуючи спір, суд виходить з того, що позивачка бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Тому, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дітей, імперативну норму про можливість зміни саме способу стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, їх рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, покращать їх матеріальне становище і визначення вказаного позивачкою способу та розміру стягнення аліментів, призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька, відповідно до положень Закону, тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Крім того, судом встановлено, що між сторонами відсутня домовленість щодо сплати аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Отже, є підстави для їх стягнення у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, що необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини та забезпечить рівність прав як позивача, так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положенняст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Крім того, слід зазначити, що позивач звільнена від сплати судового збору в частині позовної вимоги про стягнення аліментів на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved