Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 18.02.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір № 4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1554049, який підписано позичальником електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За умовами цього договору позичальник [PERSON] отримала кредит у сумі 2500 грн. строком на 360 календарних днів, з 18.02.2024 до 12.02.2025, періодичність платежів кожні 20 днів, зі сплатою відсотків, які нараховуються за стандартною ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Вказує, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» виконало у повному обсязі свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, перерахувало суму кредиту на картковий рахунок позичальника. Відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти у визначений договором строк не повернула, проценти за користування кредитом не сплатила. Прострочена заборгованість за кредитом становить 25014 грн. 27 грн., з яких: 2945 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 14407 грн. 47 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими первісним кредитором, 68961 грн. 80 коп. - проценти, нараховані ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» за 110 календарних днів, 1250 грн. 00 коп. - штрафні санкції. 25.10.2024 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» на підставі договору факторингу № 25/10/2024. Покликаючись на вимоги ст. 525-530, 610-612, 631, 1046-1049 ЦК України, просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 25014 грн. 27 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було надано строк п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Середа О.В. вказала на те, що вказаний кредитний договір [PERSON] не укладався та він є нікчемним, оскільки на момент його укладення було відсутнє її волевиявлення, що суперечить положенням ст. 203 ЦК України. Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року у справі №572/3887/24 встановлено, що [PERSON] в 2021 році, (точного місця, дати та часу в ході досудового слідства не встановлено), зловживаючи довірою, отримав від [PERSON] , яка не будучи обізнаною з дійсними намірами свого знайомого [PERSON] щодо оформлення заявок про отримання кредитних коштів від її імені, доступ до системи віддаленого інтернет банкінгу «Приват 24», до якого була прив`язана банківська картка № [NUMBER] ), належна [PERSON] , зловживаючи довірою довідався від останньої логін та пароль для входу до системи відділеного інтернет банкінгу «Приват 24», змінив фінансовий номер з [NUMBER] на [NUMBER] , а також пароль для входу в акаунт системи інтернет - банкінгу «Приват24», що призвело до блокування інформації в частині відсутності у потерпілої можливості користуватися належним їй додатком «Приват 24» та відсутністю доступу до системи віддаленого інтернет банкінгу. 18.02.2024 о 10 год. 32 хв., знаходячись в державній установі «Катеринівська виправна колонія (№46), що в [ADDRESS] [PERSON] , маючи конфіденційні персональні дані [PERSON] , за допомогою невстановленого слідством кінцевого обладнання, з метою подальшого оформлення кредиту на потерпілу [PERSON] , здійснив заповнення онлайн заявки про отримання кредитних коштів через фінансову установу ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» в мережі «Інтернет», пройшов верифікацію та ідентифікацію особи, таким чином без дозволу та відома [PERSON] , повторно, незаконно використав конфіденційну інформацію про потерпілого, а саме відомості, які зазначені у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданому Костопільським РВ УМВС України в Рівненській області від 01.07.1999р. та реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] на ім`я [PERSON] , котрі були оброблені та знаходилися у володінні АТ КБ «Приват банк», 18.02.2024 о 10 год. 41 хв., уклавши Договір кредитної лінії №4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 18.02.2024 з ТЗОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», який підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 68992, 18.02.2024 10:41:54 [PERSON] . У даній справі суд дійшов висновку, що незаконне використання конфіденційної інформації про особу; незаконне використання конфіденційної інформації про особу, вчинене повторно; незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство); незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно; несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем; несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, вчинене повторно, у вчиненні яких обвинувачується [PERSON] , мало місце, ці діяння містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 182, ч.1, ч. 2 ст. 190, ч. 1, ч. 2 ст. 361 КК України, [PERSON] визнаний винуватим у їх вчиненні та підлягає покаранню за вчинення цих кримінальних правопорушень. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Отже, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, оскільки він є нікчемним. Оскільки договір №4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту є нікчемним, тому у ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» були відсутні підстави для укладення договору факторингу від 25.10.2024 №25/10/2024 з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» в частині передачі права вимоги за договором №4397816 від 18.02.2024 року. Просила у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача на користь [PERSON] понесені витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що зазначений кредитний договір було укладено в електронній формі. Відповідач, оформлюючи кредитний договір заходила на веб-сайт ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» https:/credit7.ua, в тому числі через Мобільний додаток «Credit7», проходила реєстрацію та створила електронний кабінет, в якому отримала текст кредитного договору, ознайомилася з Правилами, Паспортом споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має тільки Відповідач. Жодних сумнівів у тому, що 18.02.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою інформаційнотелекомунікаційної системи ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов та укладено електронний Договір № 4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту не виникає. Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № [NUMBER] , яку іідповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ». Зарахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача відбулось через платіжну систему, на підставі укладеного Договору № РК-П-19/03-01 про переказ коштів від 12.03.2019 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ». Крім того, Платіжна банківська картка містить захищені та притаманні лише конкретній особі обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента. Надання Кредитору відомостей щодо захищеного номера банківської карти для здійснення переказу грошових коштів, які відомі лише відповідачу, свідчить що попередньо (до зарахування коштів), сторонами були узгоджені всі істотні умови договору, в тому числі і спосіб здійснення перерахування кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед первісним кредитором, 25.10.2024 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу № 25/10/2024, за плату відступило, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» набуло право грошової вимоги до відповідача. Станом на сьогоднішній день, ані кредитний договір, ані будь-яке його положення чи пункт, включаючи ціну договору, не визнано відповідно до чинного законодавства недійсними, не справедливими чи не добросовісним. У зв`язку з наведеним просив позов задоволити, у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу відмовити. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вказала, що під час вирішення справи № 572/3887/24, яка розглядалася в порядку кримінального судочинства, встановлено, що [PERSON] 18 лютого 2024 року з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не укладався та не підписувався договір №4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту в сумі 2500 грн., оскільки її персональні дані були протиправно використані іншою особою [PERSON] , тому договір №4397816 є нікчемним. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, яка вказує на те, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних». Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.11.2021 у справі №243/6552/20 (провадження №61-1347св21) будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Позивач вказував, що 18.02.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір № 4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1554049, який підписано позичальником електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За умовами цього договору позичальник [PERSON] отримала кредит у сумі 2500 грн. строком на 360 календарних днів, з 18.02.2024 до 12.02.2025, періодичність платежів кожні 20 днів, зі сплатою відсотків, які нараховуються за стандартною ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. На виконання умов цього договору ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» перерахувало суму кредиту на картковий рахунок позичальника, зазначений у договорі. Прострочена заборгованість за кредитом становить 25014 грн. 27 грн., з яких: 2945 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 14407 грн. 47 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими первісним кредитором, 68961 грн. 80 коп. - проценти, нараховані ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» за 110 календарних днів, 1250 грн. 00 коп. - штрафні санкції. 25.10.2024 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» на підставі договору факторингу № 25/10/2024. Також встановлено, що вироком Рівненського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 182, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 5 ст. 71 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення полі на строк 2 (два) роки 5 (п`ять) днів з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Зазначений вирок набрав законної сили 03 лютого 2026 року. Цим вироком встановлено, що 18.02.2024 о 10 год. 32 хв. [PERSON] , знаходячись в державній установі «Катеринівська виправна колонія (№46)», маючи конфіденційні персональні дані [PERSON] , з метою подальшого оформлення кредиту на останню, умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, повторно маючи конфіденційні персональні дані [PERSON] , за допомогою невстановленого слідством кінцевого обладнання, з метою подальшого оформлення кредиту на потерпілу [PERSON] , здійснив заповнення онлайн заявки про отримання кредитних коштів через фінансову установу ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» в мережі «Інтернет», пройшов верифікацію та ідентифікацію особи, таким чином без дозволу та відома [PERSON] , повторно, незаконно використав конфіденційну інформацію про потерпілу 18.02.2024 о 10 год. 41 хв., уклавши Договір кредитної лінії №4397816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 18.02.2024 з ТЗОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок. З наведеного вбачається, що відповідач [PERSON] вказаний кредитний договір не укладала, її персональні дані проти її волі були використані іншою особою, [PERSON] , при укладенні зазначеного кредитного договору, що вказує на відсутність волевиявлення відповідача на укладення цього договору та відсутність у відповідача [PERSON] обов`язків за вказаним правочином. Таким чином відсутність факту вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину вказує на відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. У цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 № 204/8017/17 (14-29цс23) вказано, що неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Так, визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; судам слід відмовляти у задоволенні позову з такою вимогою. Однак, якщо в ході розгляду судового спору суд виявить ознаки, за якими договір можна визначити як неукладений, а, отже, таким, що не породжує правових наслідків, і тому не потребує визнання недійсним, то суд має вказувати про це у мотивувальній частині судового рішення. Встановлені судом обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть лише бути підставою для відмови в задоволення вимог щодо стягнення коштів як за неукладеним договором. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слді відмовити, оскільки вказаний кредитний договір є неукладеним і таким, що не породжує правових наслідків. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Представником відповідача заявлено до стягнення на користь відповідача з позивача 5000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу, у підтвердження чого надано договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів від 15.01.2026, акт наданих послуг від 20.01.2026, звіт про фактично надані послуги. Враховуючи викладене, у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у позові, витрати зі сплати судоовго збору слід покласти на позивача. На відшкодування витрат за надання правничої допомоги відповідачу необхідно стягнути з позивача 5000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved