Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

До суду звернулися [PERSON] , [PERSON] з позовом та заявою про уточнення позовних вимог від 31.07.2025 до [PERSON] , третя особа Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та скасування зареєстрованого місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. На обгрунтування позову зазначено, що позивачі є членами сім`ї (дружиною та сином) померлого [INFO] [PERSON] , на якого 21.10.1988 виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради народних депутатів виданий ордер № 1225 на кв. [ADDRESS] . Позивачі зазначають, що квартира не приватизована. 10.01.2022 між [PERSON] та Комунальним госпрозрахунковим житлово експлуатаційним підприємством «Автозаводське» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області укладений договір найму № 01 цієї квартири. Відповідач [PERSON] проживав з [PERSON] у вказаній квартирі в незареєстрованому шлюбу та [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , яка має зареєстроване місце проживання у цій квартирі. Після припинення відносин з серпня 2019 року [PERSON] забрала дитину та проживає в іншому житлі. За життя померлого [PERSON] останній мав намір визнати онуку такою, що втратила право користування квартирою та зняття її з реєстрації. На теперішній час у вказаній квартирі фактично проживають позивачі, а дочка позивача [PERSON] проживає зі своєю матір`ю за іншою адресою та участі в утриманні квартирою не приймає, не здійснює платежі за комунальні послуги, має інше житло, а тому є всі підстави для визнання дочки позивача такою, що втратила право користування цією квартирою та скасування її зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою. 16.06.2025 судом отримана інформація з Єдиного державного демографічного реєстру про зняття із зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] з останнього відомого зареєстрованого місця проживання та відсутність відповідної інформації щодо [PERSON] . 16.06.2025 залишена без руху позовна заява з наданням позивачам строку для усунення виявлених недоліків, що усунуті 20.06.2025 шляхом подання письмової заяви представником позивачів. 01.07.2025, 16.07.2025 судом отримана інформація про зареєстроване місце проживання [PERSON] та зняття із зареєстрованого місця проживання [PERSON] 16.07.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача про ознайомлення із матеріалами справи. 17.07.2025 відкрите провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 19, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України з призначенням судового засідання на 31.07.2025. Наданий строк відповідачу та позивачу відповідно на подання відзиву та відповіді на відзив. 28.07.2025 задоволене клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 28.07.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що позивачі просять суд визнати малолітню дитину такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, вважають, що дитина не проживає у квартирі без поважних причин, участі в утриманні квартири не приймає тощо. Представник відповідача зазначає, що до справи долучений акт про те, що дитина не проживає з серпня 2019 року по теперішній час за адресою знаходження зазначеної квартири, який підписаний позивачем [PERSON] та двома свідками [PERSON] та [PERSON] . Доказів перебування відповідача за кордоном або за межі міста, області із зазначенням часу виїзду, терміну перебування не надано. Як зазначає сторона відповідача, у прохальній частині позову позивачі просять суд визнати дитину, зареєстровану за адресою: [ADDRESS] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням із скасуванням її зареєстрованого місця проживання, проте ордер містить іншу адресу знаходження квартири, у якій проживають позивачі. Позивачі не зазначають, що дитина не може проживати разом із батьком [PERSON] (позивачем), у зв`язку із вживанням останнім наркотичних речовин. [PERSON] не утримує дитину, має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 63195,10 грн згідно відповіді Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області від 22.05.2025 № 122906 на запит [PERSON] та копії розрахунку по сплаті аліментів. Дитина вселилась до квартири як член сім`ї користувача квартири, набула право користування нею, спірна квартира була місцем її постійного проживання, у якій остання зареєстрована. Доказів самовільного вселення дитини у спірну квартиру та доказів оспорювання позивачами їх права на проживання після вселення дитини позивачами не надано. Не проживання у спірній квартирі обумовлене поважними причинами, оскільки [PERSON] з 24.02.2022 кілька разів залишала територію Полтавської області у західні регіони України з метою забезпечення безпеки своєї дитини, яка через вік не може самостійно обирати місце проживання, тому не проживання дитини у вказаній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права на користування житлом. [PERSON] та її дочка не мають іншого житла, яке забезпечить малолітній належні умови проживання, частка малолітньої дитини у праві на користування цією квартирою є незначною. [PERSON] не має жодного зареєстрованого місця проживання. Сторона відповідача звертаю увагу на те, що з 24.02.2022 у відповідності до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений та неодноразово продовжений режим воєнного стану. Загальновідомим є факт тимчасової міграції населення у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, проте позивачами не доведено факту відсутності відповідача у вказаній квартирі протягом встановленого законодавством строку без поважних причин. Крім того, представник відповідача зазначає, що згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітня особа не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Через свій вік малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом (постанова Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 759/19394/15-ц. Згідно практики Верховного Суду на поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Представник відповідача зазначає, що позивач не залучив відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України в якості третьої особи відповідну службу у справах дітей, що унеможливлює повний та всебічний розгляд справи. 31.07.2025 ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні без оформлення окремого документа, судове засідання відкладене на 29.09.2025 за письмовими клопотаннями представника відповідача від 30.07.2025 з поважних причин та представника позивачів від 31.07.2025 з метою ознайомлення із поданим відзивом та подання відповіді на нього. Клопотання представника позивачів про надання додаткового строку для подання відповіді на відзив залишене без розгляду, оскільки станом на дату подання такого клопотання строк на подання відповіді на відзив не пропущений, що визначений ухвалою суд про відкриття провадження по справі. Зазначене обумовлене тим, що строк на подання відповіді на відзив стороною позивачів не пропущений. 06.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн із долученням підтверджуючих документів понесення таких витрат. З 11.08.2025 по 05.09.2025 включно суддя перебувала у щорічній відпустці. 11.09.2025 до суду від представника третьої особи Департамента «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надійшла інформація про те, що Департамент організовує надання адміністративних послуг шляхом взаємодії із суб`єктами їх надання та немає у своєму штаті реєстраторів з відповідними повноваженнями. Такими органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання, зняття із зареєстрованого місця проживання, формують та ведуть Реєстр територіальної громади міста Кременчука є Автозаводська та Крюківська районні адміністрації Кременчуцького району Полтавської області. Клопотали про розгляд справи за відсутності їх представника. 29.09.2025 судове засідання не відбулося через відсутність інтернет зв`язку. 08.10.2025 судове засідання не відбулося за письмовим клопотанням представника позивачів від 07.10.2025. 31.10.2025 від представника позивачів надійшла письмова заява від 31.10.2025 про долучення до матеріалів справи копій: свідоцтва про народження дитина позивача та відповідача [PERSON] , [INFO] , довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 01.10.2025 за вих. № 903/36 про витягу з особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , відкритого на ім`я [PERSON] , довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 01.10.2025 за вих. № 703/32 про склад внесених до особового рахунка № [NUMBER] осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 31.10.2025 судове засідання не відбулося за письмовою заявою представника відповідачів від 31.10.2025 про відкладення засідання. 18.11.2025 у судове засідання з`явилися представники позивачів та відповідача, які підтримали відповідно позовні вимоги та заперечення щодо позовних вимог з підстав, викладених у поданими ними заявах з процесуальних питань. Представник позивачів клопотав про задоволення позовних вимог. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, зазначав, що по цій справі необхідно залучити третьою особою орган опіки та піклування, оскільки вирішується питання про втрату права користування житловим приміщенням та скасування зареєстрованого місця проживання неповнолітньої особи. Представник позивачів клопотав про заміну третьої особи на Автозаводську районну адміністрацію Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. Щодо залучення органу опіки та піклування покладався на розсуд суду. 18.11.2025 ухвалою суду в судовому засіданні оголошена перерва на 19.12.2025. Замінено третю особу Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на Автозаводську районну адміністрацію Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. Залучити до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області на стороні позивачів, а також орган опіки та піклування Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на стороні відповідача на підставі ч. 4 ст. 19 СК України. 26.11.2025 представником Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надані письмові пояснення. Зазначають, що у позові позивачі просять визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та скасування її зареєстрованого місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. Однак, згідно даних відділу ведення Реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області значиться зареєстрованою за вказаною адресою [PERSON] , [INFO] . Крім того, зазначають, що згідно ст. 17 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» скасування відомостей про зареєстроване місце проживання особи здійснюється у разі проведення реєстраційних дій із порушенням вимог, встановлених законодавством. Оскільки таких порушень не встановлено, заперечують проти скасування реєстраційної дії щодо зняття дитини із зареєстрованого місця проживання, зазначеного у позові з уточненнями. 19.12.2025 судове засідання не відбулося по причині неявки органу опіки та піклування, ненадання ними відповідного висновку щодо розв`язання спору на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України, згідно якої орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 31.12.2025 представником Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надані письмові пояснення, у яких просять розглянути справу за їх відсутності. Зазначають, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Зазначена квартира перебуває у комунальній власності Кременчуцької міської територіальної громади, що стверджується копією ордеру на жиле приміщення та копією договору найму № [NUMBER] , укладеного між КГЖЕП «Автозаводське» та [PERSON] . Зі змісту положень ст. ст. 2, 317 - 318 ЦК України вбачається, що територіальній громаді, як суб`єкту права власності, належить право володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Положенням ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 18 ЖК України визначено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 № 459/1238/16-ц виснував, що положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1166цс15 зазначено, що правом на звернення з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який належить до комунальної власності наділена міська рада, а не член сім`ї наймача. Таким чином, саме власник житлового приміщення може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому. Крім того, представник Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області посилається на те, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції ООН про права дитини). Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітньої дитини реєструвалося в спірному житловому приміщенні в судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Посилаються на те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини в житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. 19.01.2026 судове засідання не відбулося у зв`язку із відключенням електроенергії у приміщенні суду (акт керівника апарату суду від 20.01.2026 № 13). 20.02.2026 ухвалою суду постановлено подальше проведення судового засідання по справі здійснювати з участю сторін по справі та/ або їх представників у судовому засіданні в приміщенні суду по причині відсутності технічної можливості суду забезпечити проведення засідання в режимі відеоконференції. 24.02.2026 представником відповідача подана заява про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Стягнути у солідарному порядку з позивачів витрати відповідача на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. 25.02.2025 судове засідання не відбулося за клопотаннями представника органу опіки та піклування по причині підготовки відповідного висновку щодо позову. 10.03.2026 представником органу опіки та піклування подана заява про проведення судового засідання за їх відсутності. Просили долучити до матеріалів справи копії: рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 678 від 05.03.2026 «Про затвердження висновку про недоцільність визнання особи малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням», висновку органу опіки та піклування про недоцільність визнання особи малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 26.03.2026 судове засідання не відбулося по причині перебування судді з 26.03.2026 по 30.03.2026 включно на лікарняному (довідка секретаря судового засідання). 07.04.2026 ухвалою суду задоволене клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у зв`язку із технічною можливістю суду забезпечити проведення судового засідання у режимі відеоконференції. 08.04.2026 представником органу опіки та піклування подана заява про проведення судового засідання за їх відсутності. 08.04.2026 у судове засідання з`явилися представники позивачів та відповідача. 08.04.2026 за клопотанням представника позивачів оголошено перерву в судовому засіданні, викликано відповідача та представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Бойченко О.С. для надання пояснень по справі. 14.04.2026 у судове засідання з`явилися представник позивача, відповідач як представник малолітньої особи, щодо якої заявлені позовні вимоги, представники відповідача і органу опіки та піклування. Позивачі у судове засідання не з`являлися, повідомлені про дату, час, місце розгляду справи. Представник третьої особи Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області у судове засідання не з`явився, у поданих письмових поясненнях від 31.12.2025 просили розглянути справу за їх відсутності. Представник Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не з`явився, повідомлений належним чином. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою (п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Оскільки явка позивачів не визнавалася судом обов`язковою, їх неявка за умови присутності представника, не є підставою для відкладення розгляду справи в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Представником позивачів не заявлено інших клопотань, заяв по суті справи та / або з процесуальних питань, у тому числі щодо уточнення позовних вимог в частині імені дитини. У судовому засіданні заслухано відповідача, яка заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач на запитання представників позивачів та відповідача зазначила, що ні вона, ні дитина не має у власності житла. Наразі вона з дочкою проживає у орендованій квартирі на підставі усної домовленості. Знята у 2025 році з зареєстрованого місця проживання по причині сварки з батьками, які проживають за адресою її останнього зареєстрованого місця проживання. Після припинення сімейних відносин із позивачем (батьком дитини), вона з дитиною періодично проживала за адресою проживання позивачів, коли ті дозволяли. Зазначила, що оскільки батько дитини то примушував її з дочкою залишити зазначену квартиру, то повертав, що обумовлене на її думку зловживанням наркотичиними речовинами. Після початку воєнного стану вона вимушена була створити дитині безпечні умови для проживання, тому виїздила у безпечне місце з дочкою. Батько дитини безпечних умов для проживання дитини забезпечити не міг з підстав, зазначених нею вище. Крім того, вказала на наявність заборгованості по аліментах. Після 2019 року дитина змінила навчальний заклад за місцем розташування житла, де на той час вони проживали. Вказала на те, якби позивачі її з дитиною впустили проживати в цій квартирі, вони б проживади. Зазначена квартира є єдиним житлом, на яке дитина має право користування. Проживання у орендованій квартирі не є постійним та гарантвоаним місцем проживання дитини, оскільки орендодавці в будь-який момент можуть пропросити звільнити житло. У судовому засіданні заслухано представника органу опіки та піклування, яка заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у поданому висновку. Проживання дитини за місцем проживання її матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки останній має такі ж права та обов`язки як і мати дитини. У разі задоволення позовних вимог, це не відповідатиме інтересам дитини. Представник органу опіки та піклування на запитання представників позивачів та відповідача зазначила, що відповідач з дочкою (дитиною позивача) не проживають у спірній квартирі з поважних причин, оскільки [PERSON] з 24.02.2022 кілька разів залишала територію Полтавської області з метою забезпечення безпеки своєї дитини, яка через вік не може самостійно обирати місце проживання. На думку представника органу опіки та піклування, не проживання дитини у вказаній квартирі зумовлене поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права на користування вказаним житлом. [PERSON] та її дочка не мають іншого житла, яке забезпечить малолітній належні умови проживання. Умови проживання дитини, що встановлені органом опіки та піклування за результатами їх обстеження, задовільні. З`ясувавши обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу своїх позовних вимог та заперечення сторони відповідача, оцінивши докази на їх належність, допустимість, достатність, взаємозв`язок у сукупності, заслухавши представника органу опіки та піклування, враховуючи позицію третьої особи Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як представника власника житла (територіальної громади), дослідивши матеріали справи, з`ясувавши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, 14.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення відповідно до ст. 244 ЦПК України, оголосивши час його проголошення у цьому судовому засіданні - 16 год 45 хв 14.04.2026. Судом установлено, що 21.10.1988 виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради народних депутатів виданий ордер № 1225 на квартиру [ADDRESS] . Ордер виданий на ім`я [PERSON] на склад його сім`ї: дружину [PERSON] , синів [PERSON] та [PERSON] . Зазначена квартира перебуває у комунальній власності Кременчуцької міської територіальної громади, що стверджується копіями ордеру на жиле приміщення та договору найму № 01, укладеного 10.01.2022 між КГЖЕП «Автозаводське» та [PERSON] , є неприватизованою. Відомостей щодо приватизації вказаної квартири матеріали справи не містять та сторонами не надано, у тому числі Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області, що діє від імені Кременчуцької міської територіальної громади. Зазначене не заперечувалося учасниками справи. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.10.2025 Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, копія якого надана стороною позивача, [INFO] народилася [PERSON] . Батьками [PERSON] зазначені [PERSON] (позивача) та [PERSON] (відповідача). З особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , слідує, що останній відкритий на ім`я [PERSON] (копія довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 01.10.2025 за вих. № 903/36). Відповідно до довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 01.10.2025 за вих. № 703/32 вбачається склад осіб, внесених до особового рахунка № [NUMBER] , а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З інформації отриманої судом з Єдиного державного демографічного реєстру та від Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району полтавської області слідує, що дитина [PERSON] значиться зареєстрованою у квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] знята із зареєстрованого місця проживання 12.02.2025. Сторонами не заперечувалося, що [PERSON] проживав з [PERSON] у вказаній квартирі в незареєстрованому шлюбу, сімейні відносини між якими припинені з серпня 2019 року, сторони мають дочку Милану. [PERSON] з дитиною проживає в іншому житлі. Відповідач та дитина не мають у власності житла, проживають з дочкою у орендованій квартирі на підставі усної домовленості. На момент припинення сімейних відносин (серпень 2019 року) дитині було 4 роки, а відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З 24.02.2022 на території України, введений із 05:30 воєнний стан, продовжуваний і діючий станом на сьогодні на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із змінами, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX із змінами. Не проживання дитини у спірній квартирі обумовлене поважними причинами, оскільки [PERSON] з 24.02.2022 кілька разів залишала територію Полтавської області у західні регіони України з метою забезпечення безпеки своєї дитини, яка через вік не може самостійно обирати місце проживання, тому не проживання дитини у вказаній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права на користування житлом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (ст. 6 ЖК України). Члени сім`ї наймача (дружина наймача, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). У статті 71 ЖК України встановлені загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, п. 2 ч. 3 якої визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-6632св22)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦК України). Системне тлумачення ст. ст. 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 289/2299/18, від 19.05.2021 у справі № 759/19579/17, від 07.07.2021 у справі № 554/3289/20). У постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 289/2299/18 зазначено, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 759/19579/17 вказано, що Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зазначено, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. У постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 161/20415/19 зазначено, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до ст. 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У постанові Верховного Суду від 17.06.2024 у справі № 404/9215/19 зазначено, що на підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Спір виник з приводу визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що належить до комунальної власності Кременчуцької міської територіальної громади. Суд звертає увагу, що на момент припинення сімейних відносин (серпень 2019 року) між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] дитині було 4 роки. Стороною позивача не виконаний їх обов`язок в частині доведення відсутності малолітньої дитини понад встановлені ст. 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України). Крім того, як встановлено під час розгляду справи, позивачі станом на час звернення до суду з цим позовом не є власниками зазначеної квартири, а є наймачами. Протилежного суду не доведено та доказів на спростування зазначеного не надано. Крім того, зазначене сторонами не заперечувалося. Позовна заява не містить у собі зазначення про порушення будь-яких інших порушених прав, свобод або охоронюваних законом інтересів позивачів, ніж ті, що були предметом судового розгляду. Так, відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності перебуває майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, управління яким здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади є сільські, селищні, міські ради, що здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Зі ст. ст. 2, 317 - 318 ЦК України вбачається, що територіальній громаді, як суб`єкту права власності, належить право володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (ст. 18 ЖК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як слідує із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням зазначених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа виключно в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 753/8671/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). Законодавством визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21). Суд повинен установити чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд у постановах від 10.04.2019 № 459/1238/16-ц, від 31.10.2022 у справі № 592/5041/21 виснував, що положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Практика вирішення зазначеного питання є сталою та підстав для відступлення від цього висновку Верховним Судом не встановлено. У постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1166цс15 зазначено, що правом на звернення з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який належить до комунальної власності наділена міська рада, а не член сім`ї наймача. Таким чином, саме власник житлового приміщення має право звернутися до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З урахуванням наведеного, доводи сторони позивачів не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, не доведено порушення прав позивачів, а також не доведено відсутність малолітньої дитини понад встановлені ст. 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Указані вимоги процесуального закону покладають тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах № 910/18036/17 від 02.10.2018, № 917/1307/18 від 23.10.2019. Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконаний, докази на підтвердження зазначеного не надані. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Європейський суд з прав людини вказав, що Суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ «Pronina v. Ukraine», n. 63566/00, 18.07.2006). Оскільки у задоволенні позову відмовлено судовий збір, сплачений за подання позову до суду підлягає залишенню за позивачами (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Щодо клопотання представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн у солідарному порядку з позивачів. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача долучені договір про надання правничої допомоги від 15.07.2025, ордер, свідоцтво а право зайняття адвокатською діяльністю, додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 15.07.2025, квитанція про сплату коштів за надані послуги, акт наданих послуг від 05.08.2025. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: (1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ( 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ( 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ( 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). З урахуванням наведеного, враховуючи, що будь-яких клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу стороною позивача не заявлялось, відомостей про неспівмірність таких витрат не надано, суд приходить до висновку про задоволення клопотання представника відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу з позивачів у солідарному порядку на користь відповідача. Суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним (ст. 266 ЦПК України).

Outcome: dismissed