Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

26 серпня 2025 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.12.2003 він та [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі актів громадянського стану про одруження було зроблено відповідний запис №653. Місце реєстрації - м. Харків, Фрунзенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Вже тривалий час подружжя не проживає разом, кожен з них живе самостійним життям. Шлюб між ними є формальним, у червні 2025 [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова із позовом про розірвання шлюбу. За час шлюбу подружжя мало спільний бюджет, спільно вели домашнє господарство, разом приймала участь у витратах, пов`язаних з придбанням спільного майна. Все спільне нерухоме та рухоме майно було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Отже, дві квартири, житловий будинок та транспортний засіб - автомобіль, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. За час шлюбного життя жодних домовленостей або шлюбних договорів сторони не укладали. У позасудовому порядку позивач із відповідачкою не можуть знайти порозуміння щодо поділу належного ним майна. Відповідачка уникає будь-якого спілкування з позивачем. Тому інакше як через суд позивач не може вирішити питання щодо розділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою суду від 03 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. В судове засідання відповідачка не з`явилась, була повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідачки, повідомленої належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача у даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що 20 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] у Фрунзенському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюбу, про що складено відповідний актовий запис №653, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 08 березня 2023 року за № 325187529, право приватної власності на нерухоме майно: - на квартиру загальною площею 32,9 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 754 від 16.02.2018 за адресою [ADDRESS] , про що внесено запис про право власності за № 39709443; - житловий будинок загальною площею 42,6 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1746, від 28.10.2015 за адресою: [ADDRESS] , про що внесено запис про право власності за № 25664336; - квартиру однокімнатну загальною площею 29.2 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 2225, від 12.10.2012 за адресою: [ADDRESS] , про що внесено запис про право власності за № 21895096, належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ "Офіс з оцінки нерухомого майна", ринкова вартість однокімнатної житлової квартири загальною площею 29,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] від 05.06.2025, становить 777 300 гривень. Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ "Офіс з оцінки нерухомого майна", ринкова вартість житлового будинку загальною площею 42,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] від 05.06.2025 становить 223 500 гривень. Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ "Офіс з оцінки нерухомого майна", ринкова вартість однокімнатної житлової квартири загальною площею 32.9 кв.м за адресою: [ADDRESS] від 05.06.2025 становить 914 400 гривень. Окрім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, зареєстровано право власності на транспортний засіб: автомобіль марки ВАЗ 2109 модель 2109, рік випуску 1989, об`єм двигуна , см3 1298, належить [PERSON] , [INFO] . Згідно з Висновком про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності особи-підприємця [PERSON] вартість транспортного засобу ВАЗ 2109 модель 2109, рік випуску 1989, об`єм двигуна , см3 1298 , складає 72 300,00 грн. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Дослідивши надані позивачем докази та заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні суд встановив, що спірне майно, а саме квартира загальною площею 32,9 кв.м, за адресою [ADDRESS] , житловий будинок загальною площею 42,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , квартира однокімнатна загальною площею 29.2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та автомобільВАЗ 2109 модель 2109, рік випуску 1989, об`єм двигуна, см3 1298 були придбані за час шлюбу сторін. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником відповідно до правовстановлюючих документів визначений відповідач [PERSON] . Вирішуючи спір про спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від засади рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України (ухилення від участі в утриманні спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо), суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відсутні. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. У справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про виділення кожному з подружжя цілі або частини об`єктів права спільної сумісної власності, а саме позивачу однокімнатну квартиру [ADDRESS] та 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , відповідачу однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] та транспортний засіб - автомобіль ВАЗ-2109, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . При цьому, вартість майна є приблизно рівною. Відповідачка своїм правом на надання заперечень проти позову та доказів в обґрунтування таких заперечень не скористалась, не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності на спірне майно та не обґрунтувала підстав для відступу від засад рівності часток подружжя. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За звернення до суду з позовом [PERSON] сплатив 9084,00 грн судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, то зазначений судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] також у повному обсязі.

Outcome: approved