Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 850 183,47 грн за період з 01.11.2018 по 17.10.2023 року та 3 % річних у розмірі 110 764,54 грн за період з 02.03.2021 року по 17.10.2023 року. В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 18.10.2023 року по справі № 758/5326/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуте майно - кошти у розмірі 1 414 500 грн. При цьому, судом апеляційної інстанції відмовлено у стягненні компенсаційних виплат за період з 01.11.2018 року по 01.03.2021 року. 07.12.2023 року за касаційною скаргою позивача про часткове скасування постанови Київського апеляційного суду від 18.10.2023 року щодо відмови у стягненні компенсаційних виплат Верховний Суд відкрив касаційне провадження № 61-16450 ск 23. Крім того, відповідно до рішення Подільського районного суду міст Києва від 09.06.2025 року у справі № 758/391/25, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних у розмірі 48 476, 13 грн та інфляційні втрати у розмірі 182 006,18 грн за період з 18.10.2023 року по 09.01.2025 року. Таким чином позивач стверджує, що у справах № 758/5326/20 та № 758/391/25 він не заявляв вимог про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат у період з 01.11.2018 по 17.10.2023 року та 3 % річних за період з 02.03.2021 року по 17.10.2023 року. Позивач вважає, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у розмірі 1 414 500 грн настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів відома відповідачу з моменту отримання грошових коштів за розпискою, в який відповідач зобов`язався оформити купівлю 10% долі до кінця жовтня 2018 року, тому коли купівля-продаж корпоративної частки ТОВ «Фіджі 22» не відбулась, то відповідач повинен був повернути кошти з 01.11.2018 року. Загальний строк прострочення повернення безпідставно набутих коштів складає 1812 днів у період з 01.11.2018 року по 17.10.2023 року щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, а щодо стягнення 3 % річних строк прострочення грошового зобов`язання за період з 02.03.2021 року по 17.10.2023 року складає 960 днів. Отже згідно розрахунку ціни позову, інфляційні втрати складають 850 183, 47 грн за період з 01.11.2018 по 17.10.2023 року та 3 % річних у розмірі 110 764, 54 грн за період з 02.03.2021 року по 17.10.2023 року. Ухвалою суду від 09.10.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, визначено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами загального позовного провадження. 16.02.2026 року через систему «Електронний суд» позивач подав клопотання про зобов`язання орган (особу), який буде здійснюватиме примусове виконання судового рішення у даній справі, нараховувати та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] до моменту виконання відбувшихся судових рішень, починаючи з 01.02.2026 р.: - інфляційні збитки на фактичну (не сплачену) прострочену суму основного боргу починаючи з 01 лютого 2026 року за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% -- [Сума боргу], де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу.[Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період; - 3 % річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 01 лютого 2026 року за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка 3 (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка 3%] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що у червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позивач вважає, що [PERSON] шляхом обману, заволодів коштами позивача у розмірі 1 414 500 грн, які використав на свої потреби. Оскільки, строк заключення договору купівлі-продажу 10% долі в ТОВ «ФІДЖІ-22» був визначений в розписці - жовтень 2018 року, то слід вважати, що відповідач користується майном позивача - грішми без достатньої правової підстави з 01.11.2018 року. Посилаючись на наведене позивач просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 1 414 500,00 грн, можливий дохід 14,85% річних в розмірі 310 763,71 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 376 683,28 грн. Позивачем у березні 2021 року було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 4 825 847,69 грн., яка складається з: 1) майно - кошти в розмірі 1 414 500,00 грн. еквівалент 50 000,00 доларів США; 2) збитки у подвійному розмірі, відповідно до ст. 230 ЦК України, а саме 2 829 000,00 грн.; 3) можливий дохід 14,85% річних в розмірі 483 410,20 грн.; 4) 3% річних в розмірі 98 937,49 грн. Відповідно до рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.08.2022 року по справі № 758/5326/20 позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна власником із чужого незаконного володіння - задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 4 825 847,69 грн, а також судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача [PERSON] адвокат Звонарьов В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 18.10.2023 року по справі № 758/5326/20 задоволено частково апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] адвоката Звонарьова В.В., рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.08.2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна власником із чужого незаконного володіння задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 414 500,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних у розмірі 48 476, 13 грн та інфляційних у розмірі 182 006,18 грн за період з 18.10.2023 по 09.01.2025. Відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 09.06.2025 року по справі № 758/391/25 позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] 3% річних у розмірі 48 476, 13 грн та інфляційних у розмірі 182 006,18 грн за період з 18.10.2023 по 09.01.2025. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. У даній справі позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 850 183, 47 грн за період з 01.11.2018 по 17.10.2023 року та 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 110 764, 54 грн за період з 02.03.2021 року по 17.10.2023 року, оскільки такі вимоги ним не заявлялись під час розгляду цивільних справ № 758/5326/20 та № 758/391/25. Також позивач просить врахувати період заборгованості щодо розрахунку інфляційних втрат - 1812 днів, період заборгованості щодо розрахунку 3 % річних - 960 днів, розмір основного боргу - 1 414 500 грн та врахувати примусово стягнуті суми за виконавчим провадження ВП № 70695430, зокрема розмір заборгованості за період з 01.11.2018 року по 28.02.2023 року становив 1 414 500 грн, за період з 01.03.2023 року по 30.04.2023 року 1 392 023 грн, за період з 01.05.2023 року по 31.07.2023 року 1 382 003 грн, за період з 01.08.2023 року по 30.09.2023 року 1 346 327 грн, за період з 01.10.2023 року по 17.10.2023 року 1 310 651 грн. Суд враховує те, що відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, суд вважає встановленим постановою Київського апеляційного суду від 18.10.2023 року по справі № 758/5326/20 факт безпідставного отримання [PERSON] коштів у розмірі 1 414 500 грн. За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Також передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача, тобто з 01.11.2018 року. Такий правовий висновок відповідає позиції Великої Палати Верховного суду, наведеної у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) від 07.02.2024 року. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З огляду на викладене, а також перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає їх обґрунтованими, а вимоги по їх стягненню такими, що підлягають задоволенню. Також суд бере до уваги те, що відповідач не спростував розмір нарахованих позивачем компенсаційних виплат, як і не надав контр розрахунку щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, так і не довів виконання належним чином своїх грошових зобов`язань перед позивачем. Крім того, позивачем на підставі п. 10 ст. 265 ЦПК України заявлено клопотання про зобов`язання орган (особу), які здійснюватимуть примусове виконання даного рішення проводити нарахування та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] до моменту виконання судових рішень, починаючи з 01.02.2026, інфляційних втрат та 3 % річних. Згідно із ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Відповідно до ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, вказана стаття є нормою процесуального права, яка не містить імперативного характеру, тобто у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення, така вимога може бути задоволена судом, тільки коли суд вважатиме за доцільне застосування такої норми права. Також, згідно із ч. 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Окрім того, суд вважає, що рішення суду має бути чітким та зрозумілим для його виконання. Нарахування відсотків має мінливий характер і залежить від кількості днів прострочення зобов`язання, а тому при ухваленні рішення неможливо визначити конкретний розмір відсотків, що підлягає сплаті в майбутньому. Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні такого клопотання позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією від 29.09.2025 року про сплату судового збору у розмірі 9 609,48 грн. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, в порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір.

Outcome: approved