Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова із заявою в якій просив встановити факт, що належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.1999 року, виданого Гречук Є.П., державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-1758, зареєстрований Куп`янським бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис в реєстрову книгу №28 за реєстровим №4875 07.06.1999 р. В обґрунтування заяви зазначає, що [PERSON] є власником жилого будинку надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . Даний будинок був набутий Заявником у власність на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.1999 року, виданого Гречук Є.П., державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-1758. Право власності Заявника було зареєстроване в Куп`янському бюро технічної інвентаризації, про що на Свідоцтві про право власності на житло, було здійснено напис, відповідно до якого: «Вказаний в цьому документі житловий будинок в цілому зареєстрований Куп`янському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за гр. [PERSON] , і записано в реєстрову книгу №28 за реєстровим №4875 07.06.1999 р.». У відповідь на запит про надання публічної інформації, Куп`янська міська військова адміністрація надала відповідь, відповідно до якої: «На даний час адміністративне приміщення комунального підприємства «Куп`янське БТІ» внаслідок обстрілів та пожежі повністю знищено, інвентаризаційні справи, службова документація, комп`ютерна техніка та бази даних також знищені, працівники на вказаному підприємстві відсутні. Підприємство на даний час господарську діяльність не здійснює». Зважаючи на це, неможливим є отримання довідок для підтвердження реєстрації права власності на нерухоме майно, набуте до 2013 року, які є необхідним для державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав. Інший спосіб підтвердити факт державної реєстрації нерухомого майна до 2013 року, окрім як звернення до суду із заявою про встановлення даного факту, відсутній. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 02.03.2026 по справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні заявник підтримав заяву та просив її задовольнити. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися вчасно та належним чином, представником заінтересованої особи надано заяву про розгляд справи без його участі, просив вирішити заяву відповідно до норм чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про права на спадщину за законом від 28.05.1999 року, виданого Гречук Є.П., державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-1758 є власником жилого будинку надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно належало спадкодавиці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Куп`янською державною нотаріальною конторою 24 листопада 1986 року за реєстром № 2076, зареєстрованого в Куп`янському БТІ в книзі 28 за реєстровим №4875. Відповідно до листа Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області № 3.7/5593 від 02.12.2025 реєстрацію права власності на нерухоме майно в державному реєстрі державним реєстратором або нотаріусом. Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 463712122 від 11.02.2026 право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . не зареєстровано. Отже, реєстрація речового права заявника на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно унеможливлена об`єктивною неможливістю державного реєстратора отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права на неї до 01 січня 2013 року, тобто підтвердити факт такої реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, заява розглядається в порядку окремого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 318 ЦПК України заявник у своїй заяві зобов`язаний зазначити який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. У постанові від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Як встановлено судом, заявник має правовстановлюючі документи на будинок, однак в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про таке право власності, так як житло набуте ним у власність до 1 січня 2013 року. В той же час, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952- IV від 1 липня 2004 року декларує, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або ж на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3). Згідно вказаного закону на державного реєстратора покладено обов`язок під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитувати від БТІ інформацію, необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником (стаття 10 Закону № 1952- IV). Відсутність документів або інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону № 1952-ІV є підставою відмови в державній реєстрації прав. Отже, єдиним способом підтвердити інформацію про зареєстроване речове право на нерухоме майно для здійснення державним реєстратором реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у заявника є звернення до суду. Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, має юридичне значення. Між заявником і заінтересованими особами відсутній цивільно-правовий спір про право власності на нерухоме майно, а тому встановлення факту про реєстрацію прав на будинок в Реєстрі речових прав на нерухоме майно до 01 січня 2013 року не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Суд виходить з вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, за якою доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що суду надано достатньо доказів, які у своїй сукупності підтверджують той факт, що належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.1999 року, виданого Гречук Є.П., державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-1758, зареєстрований Куп`янським бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис в реєстрову книгу №28 за реєстровим №4875 07.06.1999 р., а тому заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення є обґрунтованою, підтвердженою належними та допустимими доказами та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved