Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-02 00:00:00

Представник позивача адвокат Савчук Р. Р. звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 166 890 грн. 93 коп. з яких: 36 627,72 грн. 3 % річних; 130 263,21 грн. інфляційні втрати. В обґрунтування позову вказує на те, що позивач зазнавався кримінальному переслідуванню Івано-Франківським МВ УМВС України в Івано-Франківській області. В подальшому вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.03.2023 позивача виправдано. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.10.2023, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.01.2024 позовні вимоги задоволено частково та вирішено стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 696 800 (шістсот дев`яносто шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп., а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 787,60 грн. за додатковим рішенням. 20.02.2024 [PERSON] звернувся до ГУ ДКС України в Івано-Франківській області із заявою про виконання судових рішень на підставі ст. 3 Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», п. 6, 35, 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцем бюджетів», затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011. Такий обов`язок Держава щодо виконання грошового зобов`язання за рішенням суду в особі державних органів зобов`язана була виконати невідкладно після набрання судовими рішенням законної сили. Не дивлячись на наведене сума грошових коштів, яку Держава зобов`язана була компенсувати за вказаними судовими рішеннями була зарахована на рахунок [PERSON] лише 17.10.2025. 31.12.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Кіндратишин Л.Р. 05.01.2026 відкрито провадження у справі, справу призначеного до розгляду у спрощеному позовному провадженні. 16.01.2026 від представника відповідача Івано-Франківської обласної прокуратури надійшов відзив. У позові до Івано-Франківської обласної прокуратури просили відмовити. Зокрема, зазначено, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішеннями суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для виконання рішень суду. Івано-Франківська обласна прокуратура у даних правовідносинах не наділена будь-якою компетенцією жодним чином не впливає на строки перерахування Державною казначейською службою України стягнутої позивачу суми. Разом з тим, звертають увагу, що розрахунок позивача є необґрунтованим, так як неправильно визначено період прострочення виконання зобов`язання та не підтверджено належними та допустимими доказами ні дату початку його перебігу, ні дату закінчення. 21.01.2026 від представника відповідача ГУ НП в Івано-Франківській області надійшов відзив, у позові просили відмовити. В обґрунтування, зокрема вказано, що позивач зазначає про те, що кошти були перераховані на його рахунок лише 17.10.2025, і на підставі цього вимагає сплати інфляційних втрат та 3% річних. Проте, відповідні державні органи діяли в межах компетенції та процедурних строків, встановлених бюджетним та казначейським законодавством: виплати бюджетних коштів здійснюються згідно з черговістю видатків та фінансовим планом, який визначає строки перерахування; затримка в межах кількох місяців не є випадком протиправного прострочення, якщо вона пов`язана з процедурними особливостями виконання рішень суду органами казначейства; відповідно, ст. 625 ЦК України щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних застосовується лише у випадку прострочення, що виникло з вини боржника, а не через організаційні або процедурні особливості уповноваженого органу. Позивач звертався з заявою про виконання судових рішень до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, оскільки саме цей орган є розпорядником бюджетних коштів, призначених для виплати компенсацій та відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. З огляду на це, віднесення ГУНП в Івано-Франківській області до боржника відповідно до положень статті 11 ЦПК України є неправомірним та некоректним, оскільки ГУНП не здійснює розпорядження коштами за призначенням і не має повноважень на здійснення виплат у таких випадках. 26.01.2026 від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшли : клопотання про долучення доказів, відзив та заява про поновлення строку на його подання, у позові просять відмовити. В обґрунтування такого, зокрема зазначено, що бюджетна програма, зазначена у статті 3 Закону про гарантії, у Законах про Державний бюджет має найменування КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Отже, Закон про гарантії встановлює строк для виконання та визначає підстави для нарахування компенсації у виглядів 3% річних за рішеннями суду про стягнення коштів з державного органу. Однак, як зазначалося вище, поданий позивачем виконавчий документ містить резолютивну частину про стягнення шкоди з Державного бюджету України (тобто з держави України), однак не з державного орган . Таким чином, правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому держава (бюджет), відрізняється, і застосування нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Ані Порядок № 845, ані Бюджетний кодекс України, ані будь-який інший акт законодавства, застосовний до випадків виконання відповідної категорії рішень, не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Отже, відсутні підстави вважати, що Казначейство або Держава могли допустити прострочення виконання судового рішення про відшкодування шкоди на користь позивача. Вважають, що судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік (про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних), не може бути виконане. Позивач та його представник адвокат Савчук Р.Р. позов просили задоволити, зокрема з мотивів та підстав, що викладені у письмово. Представники відповідача у позові просили відмовити з підстав та мотивів, що викладені у відзиві. Вислухавши вступне слово сторін, суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно із вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.03.2023 у справі №344/11704/14-к, який набрав законної сили 07.04.2023, [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за ч. 3 ст. 197-1 КК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення ( а.с. 7-13). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.10.2023, яке набрало законної сили 18.01.2024, у справі № 344/12184/23 ( а.с. 14-28). Позов [PERSON] до Івано-Франківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 696 800 грн.. Разом з тим, додатковим рішенням суду від 14.11.2023, яке набрало законної сили 18.01.2024, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 787, 60 грн. На виконання вказаних рішень суду 14.02.2024 видано виконавчі листи ( а.с. 29-30) 22.02.2024 [PERSON] звернувся до Головного управління Державної казначейської служби в Івано-Франківській області із заявою про виконання судових рішень, про що свідчить картка реєстрації вхідного документа №10-3270. Відповідно до платіжних інструкцій №1489717 від 16.10.2025 Державною Казначейською службою України на рахунок [PERSON] було перераховано кошти в сумі 696 800 грн., за призначенням платежу стягнення заборгованості за в/д, виданим Івано-Франківським м.с. в Івано-Франківській області по с. 344/12184/23 від 14.02.2024, а за платіжною інструкцією №1489723 від 16.10.2025 перераховано - 2 787,60 грн. Згідно із відповіддю Державної казначейської служби України, наданої Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області від 22.01.2026 за №5-08-08/1684, зазначено, що у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб ( далі бюджетна програма 3504030) з 25.03.2024 обліковувались виконавчі листи Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.02.2024 по справі №344/12184/23 про стягнення на користь [PERSON] коштів в розмірі 696 800 грн. та 2 787, 60 грн. відповідно до Закону про гарантії, компенсація за порушення строку перерахування коштів, нараховується та виплачується за судовими рішеннями, виконання яких здійснено за бюджетною програмою 3504040. Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договірне визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частиною першою статті 5 вказаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже,у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45),від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)). У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. 93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. 94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення». Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди між сторонами є факт її завдання позивачу, а судовим рішенням у справі № 344/12184/23 конкретизовано її розмір та визначено спосіб відшкодування (грошові кошти). При цьому суд враховує, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга та четверта статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р оку № 845 (далі - Порядок № 845). Висновок про застосування Порядку № 845 викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 200/7261/13. Зокрема, за пунктом 47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів (абзац 2 пункту 48 Порядку № 845). У даній справі кошти в рахунок відшкодування шкоди позивачу стягнуто з державного бюджету, а отже відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» таке рішення виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у відповідності до Порядку № 845 на підставі звернення стягувача та на підставі наданих ним відповідно до вказаного порядку документів. З огляду на вказаний припис абзацу 2 пункту 48 Порядку № 845 Порядку прострочення боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу казначейства документи, визначені пунктом 6 Порядку; (2) Казначейство за виконавчим документом не перерахувало кошти протягом трьох місяців з дня надходження поданих стягувачем документів. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником за рахунок коштів місцевого бюджету поширюється на випадки порушення підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання з відшкодування завданої цим органом місцевого самоврядування шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення стягувачем до органу казначейства відповідних документів і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Встановивши, що позивач звернувся до ДКС України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для стягнення коштів за судовим рішенням 22.02.2024, а тримісячний строк, протягом якого Казначейство мало обов`язок перерахувати кошти, сплив 22.05.2024 року, відтак прострочення виконання обов`язку з виплати належних позивачу коштів настало з 23.05.2024 і закінчилось17.10.2025. Зазначений висновок суду узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), згідно із яким три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду (постанови слідчого про відшкодування шкоди) слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання такої постанови, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Проходження пред`явленого до ДКС України виконавчого документа через його структурні підрозділи (управління) з метою дотримання процедури здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 36 Порядку № 845 та недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили. Суд враховує, що виконання судового рішення про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється органами Казначейства на підставі звернення стягувача та на підставі наданих ним відповідно до вказаного порядку документів протягом тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей, а тому саме з моменту звернення стягувача із заявою про виконання судового рішення та зі спливом тримісячного строку з дня надходження такої заяви та необхідних документів виникає прострочення виконання зобов`язань з виплати коштів, стягнутих судовим рішенням. У схожих правовідносинах про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що припис цієї статті щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення (пункт 94 постанови від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21). Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року справі № 420/2411/19). Тобто, рішення суду виконано більше ніж через визначені чинним законодавством три місяці. За таких обставин, відповідачем Державною казначейською службою України прострочено виконання грошового зобов`язання за рішеннями суду ( виконавчими листами), відтак, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми є обґрунтованими. Однак, з розрахунком позивача, що наведений у позовній заяві суд не погоджується. Три місяці для виконання виконавчих листів № 344/12184/23, пред`явленого позивачем до виконання Державній казначейській служби України 22.02.2024, сплинули 22.05.2022. Відтак, днем початку прострочення держави-боржника та нарахування 3 % річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 23.05.2024, а кінцевою датою нарахування 16.10.2025 (день, що передує повному виконанню рішення суду). Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, три відсотки річних за період 23.05.2024 по 16.10.2025, виходячи із загальної суми заборгованості становить 29 405,14 грн. Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Індекс інфляції за період з 23.05.2024 по 16.10.2025, виходячи із загальної суми заборгованості 699 587,6 грн. ставить 124 506, 22 грн. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому, як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у рішенні суду, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року, справа №910/23967/16 та постанови Верховного Суду від 07.10.2020 року, справа №569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08.09.2021 року, справа №751/7182/19 (провадження № 61-12426св20). Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. На підставі наведеного, так як у даних правовідносинах щодо виплати коштів за рішеннями суду Держава діяла саме через орган Державної казначейської служби України, позов підлягає за замовленню частково, а саме шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 153 911, 36 грн. , з яких : 124 506, 22 грн. інфляційні втрати, 29 405, 14 три відсотки річних. З тих же підстав у вимогах до Івано-Франківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, слід відмовити як до неналежних відповідачів. На підставі

Outcome: approved