Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Щодо позивача у справі. 02.12.2020 [PERSON] (Третя особа у справі) придбав в торгівельній організації, легковий хетчбек RENAULT SANDERO 1.5D ХЕТЧБЕК-В, 2020 року випуску, колір БІЛИЙ, VIN, № кузова (шасі, рами) [NUMBER] , який ввезено з-за кордону, та здійснив його первинну реєстрацію того ж дня у ТСЦ 1242 та отримав номерний знак [NUMBER] , що підтверджено відповіддю з Єдиного державного реєстру транспортних засобів від 03.02.2026. 03.10.2022 між [PERSON] (далі Комітент, Третя особа) та ФОП [PERSON] (далі - Комісіонер) було укладено договір комісії № 7877/22/1/011107, відповідно до умов якого Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 183.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель RENAULT SANDERO 1.5D ХЕТЧБЕК-В, 2020 року випуску, колір БІЛИЙ, VIN, № кузова (шасі, рами) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 02.12.2020 року за ціною, не нижче узгодженої Сторонами, а саме 450380 грн. (пункт. 1.1. Договору комісії). Пунктом 1.2. зазначеного Договору зазначено, що належним виконанням Комісіонером своїх обов`язків за цим Договором вважається вчинення Комісіонером правочину (укладення договору купівлі-продажу із покупцем) щодо продажу ТЗ в порядку та на умовах, визначених цим Договором. 04.10.2022, між ФОП [PERSON] (далі - Продавець) та [PERSON] (далі Покупець, Позивач) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7877/22/1/011107 (далі - Договір), відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до п. 189.3 ст. 189 Податкового кодексу України): марка RENAULT, модель SANDERO, 2020 року випуску, колір БІЛИЙ, номер кузова (шасі, рама): [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором Комісії) транспортного засобу 02.12.2020 року (пункт 1.1. Договору). Пунктом 2.1. та 2.2. Договору передбачено, що передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору та Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання Сторонами даного Договору купівлі-продажу. Частиною 1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (ч.1 ст.328 ЦК України) Судом встановлено, що 04.10.2022 продавець передав [PERSON] транспортний засіб RENAULT, модель SANDERO, 2020 року випуску, колір БІЛИЙ, номер кузова (шасі, рама): [NUMBER] , тобто після повної оплати вартості майна в момент підписання договору купівлі-продажу. У розумінні ч.2 ст.181 ЦК України автомобілі є рухомим майном, оскільки є речами, які можна вільно переміщувати у просторі. На відміну від нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації, і виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, право власності на рухоме майно виникає у набувача майна за договором з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві (ч.1, ч.2 ст.334 ЦК України). Щодо державної реєстрації та отримання свідоцтва про державну реєстрацію суд зазначає, що відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) (в редакції станом на 14.09.2022) державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання). (п.7 Порядку) Договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між покупцем та суб`єктом господарювання, який є власником зареєстрованого за ним транспортного засобу і здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, підписаний уповноваженою особою такого суб`єкта господарювання та скріплений печаткою (у разі наявності), є документом, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. (п.8 Порядку ) Таким чином, суд виснуває, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 22.11.2022, саме [PERSON] був власником транспортного засобу марки RENAULT, моделі SANDERO, 2020 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , оскільки право власності на нього виникло у нього на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2022, а відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС жодним чином не впливає на його правомочності власника автомобіля, як рухомого майна, а відтак він є належним позивачем у справі. Щодо обставин спричинення шкоди. 22.11.2022 року о 09:10 годин [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Lexus ES 350», реєстраційний номер [NUMBER] , в районі е/о №541 на ж/м Покровський у м. Дніпрі, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу для безпечного об`їзду перешкоди у вигляді автомобіля марки «Renault Sandero», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого допустив зіткнення з ним. Внаслідок ДТП автомобілі отримали технічні пошкодження, чим завдана матеріальна шкода. Своїми діями [PERSON] порушив п.12.3 ПДР України. Постановою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Калініченко Г.П. у справі №205/9016/22 від 24.01.2023 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в дохід держави. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України встановлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, не підлягає доказування у даній справі питання щодо винуватості [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, в результаті якої належний [PERSON] автомобіль марки «Renault Sandero», реєстраційний номер [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Крім того, з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6201239 від 22.11.2022 судом встановлено, що [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, а саме за те, що 22.11.2022 о 10 год. 40 хв. у м. Дніпрі по вул. Набережна Заводська, 121 керував ТЗ не маючи права керування таким Т//З, чим порушив п. 2.1 ПДР України. Тобто, на момент ДТП [PERSON] не мав права керування транспортними засобами будь-якої категорії, як не має цього права і на день ухвалення рішення у цій справі, що не заперечував і у судовому засіданні, а відтак, у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Щодо відповідачів у справі. Власником автомобілю марки «Lexus ES 350», реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , який 22.11.2022 допустив [PERSON] , який не мав права керування транспортним засобом, до керування транспортним засобом марки «Lexus ES 350», у результаті чого з причин порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України сталася ДТП, внаслідок якої власник автомобілю марки «Renault Sandero», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] зазнав матеріального збитку. Частинами першою, другою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права. Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно з підпунктом «ґ» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил. Аналіз загальних положень про відшкодування шкоди (статті 1166-1194 ЦК України) свідчить про те, що власник транспортного засобу відповідає за шкоду завдану особою, яка керувала транспортним засобом, у випадках, коли неправомірному заволодінню цією особою транспортним засобом сприяла недбалість його власника (частини четверта статті 1187 ЦК України) або перебування такої особи у трудових відносинах з власником та заподіяння шкоди під час виконання нею трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України). Під неправомірним заволодінням транспортним засобом необхідно розуміти умисне протиправне вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі. Зі змісту частини четвертої статті 1187 ЦК України вбачається, що особа неправомірно заволодіває транспортним засобом внаслідок недбалості (необережності) власника. Разом з цим, допуском до керування транспортним засобом особи, яка не має права ним керувати, визнається усна чи письмова згода, розпорядження, вказівка власника, у володінні якого перебуває транспортний засіб. Допуск до керування транспортним засобом особою, яка не має права ним керувати, відбувається через умисні дії власника транспортного засобу. Відповідно до загальних принципів права відповідальність за умисні дії (бездіяльність) завжди є більш суворою, ніж відповідальність за дії (бездіяльність), вчиненні через необережність. Аналіз положень частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що вказана норма застосовується у випадку заподіяння шкоди особою, яка володіє джерелом підвищеної небезпеки. Разом з цим, вказана норма не може застосовуватися у випадку, якщо шкода завдана декількома об`єктами, діяльність з якими пов`язана з підвищеною небезпекою, оскільки у таких правовідносинах застосуванню підлягає норма статті 1188 ЦК України. Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самими їх володільцям, відшкодування шкоди відбувається за правилами частини першої статті 1188 ЦК України. Так, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). У відносинах, що виникли із взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відповідальність будується на загальних умовах за принципом вини. Тобто у такому разі особою, яка зобов`язана відшкодувати завдану шкоду, є та особа, безпосередні дії якої призвели до виникнення в іншої особи збитків. Для правильного застосування наведених положень статті 1188 ЦК України першочергове значення має встановлення суб`єкта відповідальності за завдану шкоду. Так, за загальним правилом для притягнення особи до деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина. За встановленими у справі обставинами, безпосередніми діями винної в ДТП особи [PERSON] , які полягають у порушенні ПДР України під час керування транспортним засобом, що призвело до ДТП, внаслідок неможливості справитись з керуванням транспортним засобом, переданим йому за згодою власника, позивачу як потерпілій особі завдано шкоди. Разом з цим, заподіяння позивачу шкоди стало можливим також через неправомірні дії самого власника транспортного засобу, які полягають у передачі керування транспортним засобом особі, яка не має права керування, а тому апріорі не вміє керувати транспортним засобом, що у подальшому призвело до настання для позивача негативних наслідків. Наведене свідчить про те, що між умисними неправомірними діями власника транспортного засобу та шкодою, заподіяною позивачу, існує причино-наслідковий зв`язок. Таким чином, шкоду позивачу завдано спільними взаємопов`язаними сукупними діями водія транспортного засобу та його власника. Враховуючи наведене вище, суд доходить висновку, що у випадку заподіяння шкоди особою, яка не має права керування наземним транспортним засобом, яка допущена до керування транспортним засобом за згодою його власника, суб`єктом відповідальності є водій транспортного засобу та власник транспортного засобу як особи, спільними діями яких завдано шкоди. Аналогічний правовий висновок сформовано у Постанові КЦС ВС від 10.06.2020 у справі № 686/10026/16-ц (№ в ЄДРСР 89872341). Особливості відповідальності осіб, спільними діями або бездіяльністю яких завдано шкоди, визначені положеннями статті 1190 ЦК України. Частина перша статті 1190 ЦК України визначає, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. (ч.2 ст.1190 ЦК України) У цій справі позивач не робив заяв про визначення відповідальності винних осіб у частках, що позбавляє суд можливості самостійно визначити такі частки. Враховуючи встановлені у цій справі обставини, суд дійшов висновку про те, що відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем, як особи, спільними діями яких йому завдано шкоду. Щодо розміру матеріальної шкоди. З висновку автотоварознавчої експертизи №93/22А від 26.12.2022, складеного судовим експертом Пилипенком О.С. судом встановлено, що вартість матеріального збитку власника автомобіля «Renault Sandero», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 323 313,37 гривень. 03.01.2023 Позивач отримав 157 500 грн 00 коп. від Акціонерного товариства Страхова компанія ІНГО страхове відшкодування, яке сплачено у максимальному розмірі, який передбачено полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 210662070 від 21.08.2022, що визнається позивачем та не підлягає доказуванню. Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Отже страхова виплата має певні обмеження та може не у повній мірі покривати потерпілому заподіяний збиток (фізичний знос, франшиза, ПДВ, ліміт відповідальності). Відтак, розмір відшкодування за пошкодження транспортного засобу позивача, який слід стягнути з відповідачів становить 165 813,37 грн (323 313,37 грн 157 500,00 грн = 165 813,37 грн), тому на осіб, спільними діями яких завдано шкоду позивачу, покладається обов`язок щодо солідарного відшкодування завданої шкоди у розмірі 165 813,37 грн. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 658 грн. 13 коп., що підтверджується квитанцією, а відтак, виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягає стягненню судовий збір у розмірі 829,06 грн., як і з відповідача [PERSON] 829,06 грн. Крім того, з відповідачів, у рівних частках, слід стягнути на користь позивача витрати на залучення експерта у розмірі 4 500,00 грн, які він сплатив, що підтверджено копією квитанції №93 від 26.12.2022, у відповідності до ст.139 ЦПК України.

Outcome: approved