Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. [PERSON] звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області в інтересах [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] . Коли [PERSON] звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, нотаріус відмовив, у зв`язку з тим, що позивач вважається таким, що не прийняв спадщину, оскільки не був зареєстрований разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини і заяву на прийняття спадщини не подав. На день смерті батька, позивач не був зареєстрований з ним, але фактично проживав з ним за адресою [ADDRESS] , тому що батько залишився один, часто хворів і позивач здійснював за ним догляд. Тобто, фактично прийняв спадщину. Отже, виникли перешкоди при оформленні спадкової справи після смерті [PERSON] та потреба у встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на день смерті, а відтак і визнанні права власності на спадкове майно. Крім позивача до спадкоємців першої черги відносяться його брати [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Петричка О.Є. у судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, просив суд їх задовольнити. Звернув увагу суду на те, що в матеріалах справи містяться дві довідки, видані сільською радою с. Вовчківці, які суперечать одна одній. Зокрема довідка про право власності, що видається у зв`язку з оформленням спадщини від 02.03.2018 № 371/01-19, видана [PERSON] , відповідно до якої згідно з записами погосподарської книги № 2 за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в с. Вовчківці числиться майно. [PERSON] був останнім членом двору. В господарстві по [ADDRESS] , крім померлого на день його смерті ніхто не був зареєстрований і не проживав. Господарський двір станом на 1991 відносився до суспільної групи «робітничий двір». Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався у виконкомі Вовчківської сільської ради. Інша довідка, видана старостинським округом № 5 Снятинської ОТГ Коломийського р-ну Івано-Франківської області [PERSON] від 10.08.2023 № 921, про те що до дня смерті [PERSON] , 1937 р. нар., який помер [INFO] в [ADDRESS] в господарстві разом із померлим незареєстрований, але проживав його син [PERSON] , 1973 р. нар., який вів із померлим спільне господарство. Вказав, що сільська рада пояснила, що довідка за 2018 рік була видана на підставі погосподарської книги, в якій було зазначено, що в господарстві крім померлого ніхто не був зареєстрований і не проживав. Однак на підставі акту обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] у 2023 році була видана нова довідка, згідно з якою син [PERSON] проживав без реєстрації з батьком [PERSON] на день смерті і вів з ним спільне господарство. Дану інформацію підтвердили свідки по справі, тому представник позивача просив при вирішенні справи взяти до уваги довідку, видану [PERSON] у 2023 році та покази свідків, які підтвердили факт спільного проживання [PERSON] із своїм батьком [PERSON] на день його смерті. Відповідач [PERSON] у поданих до суду заявах від 25 вересня 2025 року за № 6724 та № 6725 та у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . В обгрунтування заперечень вказував на те, що [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. З часу смерті батька з 07.02.2017 почався перебіг позовної давності в три роки, в межах якого [PERSON] міг звернутися до суду із позовом, однак звернувся 07.08.2024. Також постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.04.2018 № 942/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , оскільки [PERSON] на день смерті батька не проживав разом із спадкодавцем і заяву на прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав, тому вважається таким, що не прийняв спадщину. При цьому роз`яснено, що ця постанова може бути оскаржена до Снятинського районного суду протягом трьох років від дня її винесення. Однак позивач [PERSON] цього не зробив. Тому вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності та в позові [PERSON] відмовити. Крім того, в обгрунтування своїх заперечень [PERSON] вказує і на те, що 14 травня 2018 року [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду із позовною заявою до [PERSON] про визначення додаткового строку на подачу заяви про прийняття спадщини. В цьому позові вказували цілком протилежне, зокрема, що [INFO] помер їх батько [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Зазначали, що [PERSON] прийняв спадщину, оскільки подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений законом термін, а вони не прийняли спадщину, так як не проживали з померлим на час відкриття спадщини та не подали заяви на її прийняття. Просили визначити їм додатковий строк на подачу заяви на прийняття спадщини. За результатами розгляду цього позову позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] задоволено та визначено позивачам додатковий строк на прийняття спадщини терміном 2 місяці. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06.07.2023 рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2018 скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку на подачу заяви про прийняття спадщини відмовлено. Апеляційний суд встановив, що позивачі у встановлений законом 6-місячний строк спадщину не прийняли, оскільки на момент смерті батька з ним не проживали, заяви на прийняття спадщини не подавали, та не довели факт поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. Отже, вважає, що доводи представника позивача про те, що [PERSON] проживав з батьком на час відкриття спадщини є надуманими, оскільки сам позивач [PERSON] у позові за 2018 вказував протилежне, а саме, що він не проживав з батьком на час відкриття спадщини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем його реєстрації. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 08 серпня 2024 року суддею Снятинського районного суду Івано-Франківської області Собком В.М. постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття загального позовного провадження у справі, призначення підготовчого судового засідання. 08 серпня 2024 року суддею Снятинського районного суду Івано-Франківської області Собком В.М. постановлено ухвалу про задоволення заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом встановлення заборони [PERSON] , [INFO] , та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Снятинського районного суду № 185 від 25.10.2024 вирішено призначити проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, обгрунтуванням якого є відрахування зі штату Снятинського районного суду Івано-Франківської області судді Собка В.М., у зв`язку із поданням заяви про відставку, на підставі рішення ВРП від 22.10.2024 № 3069/0/15-24 та наказу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 № 34/02-03. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 головуючим суддею у цивільній справі № 351/1591/24 визначено суддю Посохова І.С. Ухвалою суду від 30 жовтня 2024 року суддею Посоховим І.С. прийнято до свого провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання. 20 лютого 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про витребування від Державного нотаріуса Першої Снятинської нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області Білоконь К.С. копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 20 лютого 2025 року заяву [PERSON] про витребування доказів задоволено. 25 березня 2025 року на адресу суду від Державного нотаріуса Білоконь К.С. надійшла завірена копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Снятинського районного суду № 127 від 27.05.2025 вирішено призначити проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, обгрунтуванням якого є відрахування зі штату Снятинського районного суду Івано-Франківської області судді Посохова І.С., у зв`язку із достроковим закінченням відрядження судді на підставі рішення ВРП від 15.05.2025 № 1027/0/15-25 та наказу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23.05.2025 № 02-03/29. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025 головуючим суддею у цивільній справі № 351/1591/24 визначено суддю Калиновського М.М. Суддя Калиновський М.М. подав заяву про самовідвід у вказаній справі. Ухвалою суду від 02 червня 2025 року суддею Калиновським М.М. заяву про самовідвід задоволено. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 головуючим суддею у цивільній справі № 351/1591/24 визначено суддю Мартинюка В.І. Ухвалою суду від 06 червня 2025 року суддею Мартинюком В.І. прийнято до свого провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання. 14 серпня 2025 року від представника позивача адвоката Петрички О.Є. надійшла заява про долучення до матеріалів справи звіту про оцінку житлового будинку. 15 серпня 2025 року від представника позивача адвоката Петрички О.Є. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони. 18 серпня 2025 року від представника відповідача адвоката Лукиніва М.П. надійшла заява про відкладення судового засідання. 25 вересня 2025 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли заяви про відмову у задоволенні позову [PERSON] та про долучення та оцінку доказів. 17 жовтня 2025 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та про долучення належно завірених копій рішень. 17 жовтня 2025 року ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.03.1991 вбачається, що [PERSON] народився [INFO] у с. Вовчківці Снятинського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за № 31. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.02.2017 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у с. Вовчківці Снятинського району Івано-Франківської області (а.с. 11). У відповідності до копії довідки Вовчківської сільської ради від 02.03.2018 № 571/01-19, виданої [PERSON] , згідно з записами погосподарської книги № 2 за гр. [PERSON] , який помер [INFO] , числиться майно. [PERSON] був останнім членом двору. В господарстві по [ADDRESS] крім померлого на день й ого смерті ніхто не був зареєстрований і не проживав. Господарський двір станом на 1991 відносився до суспільної групи «робітничий двір». Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався у виконкомі Вовчківської сільської ради (а.с. 176). Відповідно до копії довідки № 521 від 19.04.2018, виданої виконавчим комітетом Вовчківської сільської ради [PERSON] , син [PERSON] надавав допомогу, привозив їжу, ліки та фактично вів догляд за своїм хворим батьком [PERSON] , який помер [INFO] , і проживав за адресою [ADDRESS] , а також доглядав за майном господарства хоча і не був зареєстрований за цією адресою. Після смерті батька [PERSON] , реєстрація місця проживання жителів відсутня. Довідка складена на підставі акту обстеження господарства по [ADDRESS] від 18.04.2018 (а.с. 178) . Відповідно до копії довідки № 921 від 10.08.2023, виданої Старостинським округом № 5 с. Вовчківці, с. Орелець [PERSON] , до дня смерті [PERSON] , 1937 р. нар., який помер [INFO] , в господарстві по [ADDRESS] разом із померлим незареєстрований, але проживав його син [PERSON] , 1973 р. нар., і вів з померлим спільне господарство (а.с. 12). У відповідності до висновку про вартість об`єкта оцінки вартість житлового будинку по [ADDRESS] становить 201 950 грн (а.с. 23). Із матеріалів копії спадкової справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 19.07.2017 звернувся до державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с. 91) . Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.05.1966 вбачається, що [PERSON] народився [INFO] у с. Вовчківці Снятинського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний запис за № 22. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 93). Відповідно до копії довідки № 261/01-19 від 05.04.2018, виданої Вовчківською сільською радою [PERSON] , згідно з записами погосподарської книги № 2 за [PERSON] , який помер [INFO] , числиться майно. [PERSON] був останнім членом двору. В господарстві по [ADDRESS] крім померлого на день й ого смерті ніхто не був зареєстрований і не проживав. Господарський двір станом на 1991 відносився до суспільної групи «робітничий двір». Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався у виконкомі Вовчківської сільської ради (а.с. 96). Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Номер спадкової справи у спадковому реєстрі № 60959428, номер спадкової справи у нотаріуса 324/2017 (а.с. 98). 18 квітня 2018 року [PERSON] отримав постанову державного нотаріуса Першої Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь К.С. № 942/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що на день смерті спадкодавець був зареєстрований один. [PERSON] на день відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем і заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав, тому вважається таким, що не прийняв спадщину (а.с. 99). Із довідки державного нотаріуса Першої Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь К.С. від 18.04.2018 № 952/02-14 вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заяви про прийняття спадщини за законом № 613 від 19.07.2017 сина померлого [PERSON] , [INFO] , заведена спадкова справа №321/2017. Інших спадкоємців немає (а.с. 100). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06.07.2023 рішення Снятинського районного суду від 12.04.2023 скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку на подачу заяви про прийняття спадщини - відмовлено (а.с. 102-104). 11 серпня 2023 року у провадженні Снятинського районного суду Івано-Франківської області перебувала заява [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту постійного проживання з особою на день смерті (а.с. 107). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11.07.2024 рішення Снятинського районного суду від 30.04.2024 скасовано. Заяву [PERSON] про встановлення факту постійного проживання особи на день смерті залишено без розгляду (а.с. 109-111). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що зареєстрований по [ADDRESS] . Бачив, що син [PERSON] приїздив до батька та неодноразово ночував у нього, оскільки машина сина перебувала на подвір`ї. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що зареєстрований у [ADDRESS] , але фактично проживає у дружини по [ADDRESS] . Повідомив суду, що син [PERSON] проживав з батьком на день смерті батька [PERSON] . Припустив, що [PERSON] мабуть 5 років проживав з батьком. Машина сина стояла біля хати кожного дня, [PERSON] постійно привозив їсти і доглядав за батьком. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що проживає у [ADDRESS] . Повідомив також, що коли жили батьки [PERSON] , то останній проживав разом з ними. Коли помер [PERSON] не пам`ятає але більшість часу бачив, що [PERSON] проживав з батьком [PERSON] . На його думку, [PERSON] проживав з батьком. Отже, судом встановлено, що спір між сторонами виник щодо захисту позивачем свого права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який відносився до суспільної групи робітничий двір. Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. За змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. У разі віднесення господарства до робітничого двору норми статей 120, 123 ЦК УРСР відповідно до яких майно колишнього колгоспного двору підлягало розподілу між його членами, не застосовуються. Тому не має значення, яка кількість осіб і хто саме зазначений у архівних матеріалах сільської ради, оскільки право власності на нерухоме майно виникло лише у голови робітничого двору не залежно від складу сім`ї та членів двору. За приписами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За змістом частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов таких висновків. З наведених матеріалів справи судом встановлено, що спадковий житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав до суспільної групи «робітничий двір», у якому на день смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , ніхто крім спадкодавця зареєстрований не був. Позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] є синами спадкодавця [PERSON] та, відповідно, - спадкоємцями першої черги на спадкування за законом. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії спадкової справи державний нотаріус Першої Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь К.С. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що на день смерті спадкодавець був зареєстрований один, а спадкоємець [PERSON] на день відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем і заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав, тому вважається таким, що не прийняв спадщину. За приписами ч. 3 ст. 1269 ЦК України щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст. 1269 ЦК України). Згідно з п.п. 4.12 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактично прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Як випливає із п. 3.20 п. 3 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Пунктом 23 зазначеної постанови встановлено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Тобто, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Судом встановлено, що позивач є сином спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яка знаходиться в матеріалах справи. На підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем позивачем надано копію довідки № 921 від 10.08.2023, виданої Старостинським округом № 5 с. Вовчківці, с. Орелець [PERSON] , відповідно до якої до дня смерті [PERSON] , 1937 р. нар., який помер [INFO] , в господарстві по [ADDRESS] разом із померлим незареєстрований, але проживав його син [PERSON] , 1973 р. нар., і вів з померлим спільне господарство. Водночас матеріали справи містять інші довідки органу місцевого самоврядування, зокрема: -копію довідки Вовчківської сільської ради від 02.03.2018 № 571/01-19, виданої [PERSON] , відповідно до якої, згідно з записами погосподарської книги № 2 за гр. [PERSON] , який помер [INFO] , числиться майно. [PERSON] був останнім членом двору. В господарстві по [ADDRESS] крім померлого на день його смерті ніхто не був зареєстрований і не проживав; -копію довідки № 521 від 19.04.2018, виданої виконавчим комітетом Вовчківської сільської ради [PERSON] , відповідно до якої син [PERSON] надавав допомогу, привозив їжу, ліки та фактично вів догляд за своїм хворим батьком [PERSON] , який помер [INFO] , і проживав за адресою [ADDRESS] , а також доглядав за майном господарства хоча і не був зареєстрований за цією адресою. Після смерті батька [PERSON] , реєстрація місця проживання жителів відсутня. Довідка складена на підставі акту обстеження господарства по [ADDRESS] від 18.04.2018; -копію довідки № 261/01-19 від 05.04.2018, виданої Вовчківською сільською радою [PERSON] , відповідно до якої згідно з записами погосподарської книги № 2 за [PERSON] , який помер [INFO] , числиться майно. [PERSON] був останнім членом двору. В господарстві по [ADDRESS] крім померлого на день його смерті ніхто не був зареєстрований і не проживав. З наведених довідок вбачається, що вони містять взаємовиключну інформацію про проживання із спадкодавцем [PERSON] , 1937 р. нар., який помер [INFO] , в господарстві по [ADDRESS] його сина [PERSON] , 1973 р. нар. Суд критично оцінює доводи представника позивача [PERSON] про те, що вказані довідки містять суперечливу інформацію у зв`язку з тим, що довідка видана у 2018 році на підставі погосподарської книги, в якій було зазначено, що в господарстві крім померлого ніхто не був зареєстрований і не проживав, а довідка видана у 2023 році на підставі акту обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] , в якій вказано, що разом із померлим незареєстрований, але проживав його син [PERSON] , оскільки матеріали справи не містять актів обстеження умов проживання, на підставі яких видавались довідка № 521 від 19.04.2018 та довідка № 921 від 10.08.2023. Оцінюючи показання свідків, допитаних у судовому засіданні, суд звертає увагу, на таке. [PERSON] підтверджував факт проживання [PERSON] зі своїм батьком [PERSON] , посилаючись на те, що він періодично бачив машину [PERSON] на подвір`ї свого батька, яка час від часу перебувала там усю ніч. Однак ствердної відповіді в судовому засіданні про те, що [PERSON] проживав із своїм батьком не надав, припустивши факт проживання позивача зі своїм батьком періодичною наявністю транспортного засобу на подвір`ї батька. [PERSON] повідомив, що [PERSON] проживав з батьком на день смерті батька [PERSON] , посилаючись на те, що машина [PERSON] стояла біля хати кожного дня. Проте у судовому засіданні свідок вказав, що зареєстрований у [ADDRESS] , але фактично тривалий час проживає у дружини по [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд критично оцінює показання свідків, оскільки вони не надали ствердної відповіді про те, що [PERSON] проживав зі своїм батьком [PERSON] , припускаючи, що спадкоємець проживав із батьком, оскільки вони часто бачили транспортний засіб [PERSON] у свого батька, який періодично перебував на подвір`ї батька протягом всієї ночі. За приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Надаючи оцінку доводам відповідача [PERSON] про те, що позов поданий позивачем з порушенням строків позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у повному обсязі, застосувавши строк позовної давності, суд відзначає таке. Оскільки позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , в позові слід відмовити саме з підстав недоведеності позовних вимог, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Отже, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Розподіл судових витрат у справі. У порядку положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судовий збір до стягнення з відповідачів на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed