Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

представник позивача Літовченко О.О.- 28.11.2025 подала до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області позов, у якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 33 200 грн заборгованості за кредитним договором та вирішити питання розподілу судових витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 28.01.2025-100001425 від 28.01.2025. Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит в розмірі 10 000,00 грн. строком на 217 днів. Однак, [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем не належним чином виконує, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 33 200,00 грн., що складається з Тіла кредиту - 10000 грн. Процентів - 15500 грн. Комісії (пов`язаної з наданням кредиту) - 900 грн. Додаткової комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) - 1800 грн. Неустойка - 5000 грн. 08.01.2026 на підставі ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області вищевказана позовна заява надійшла до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області. За результатами автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 15.01.2026, для розгляду цієї справи визначено суддю Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області Костюк У.І.. Ухвалою судді відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, призначено судове засідання. Відповідач [PERSON] 10.03.2026 на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що не згоден із нарахуванням комісії за користуванням кредиту, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах закону. Так відповідно до чинного законодавства України, комісія за надання та обслуговування кредиту є складовою частиною загальних витрат за споживчим кредитом, які у свою чергу є складовою частиною денної процентної ставки за кредитом, відтак стягнення з нього комісії у розмірі 900 грн. та комісії за обслуговування в розмірі 1800 грн. є безпідставними та такими, що не виповідаються нормам чинного законодавства. Щодо нарахування штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору, вказав, що згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, а саме в період дії військового стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак позовні вимоги ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» щодо стягнення з нього неустойки у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень є безпідставними та не відповідають нормам чинного законодавства. Додатково у поданому відзиві відповідач висловив свою незгоду щодо нарахування процентів за використання кредиту, оскільки розмір відсотків (15500 грн), що становить 155% від суми тіла кредиту (10000 грн.), є несправедливим, непропорційним та таким, що порушує баланс інтересів сторін. 16.03.2026 представник позивача ТОВ Споживчий Центр - Чехун Ю.В. через підсистему Електронний суд подала відповідь на відзив. Так у поданій відповіді представник зазначила, що перерахування Кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, відбувається з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат, а своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Щодо неустойки пояснила, що Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ "Про споживче кредитування", зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень. На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до умов кредитного договору, з відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. а тому в цьому випадку мають застосовуватись саме норми ЗУ "Про споживче кредитування". Відтак вважає, що неустойка за прострочення відповідачем виконання зобов`язання є правомірною та підлягає стягненню. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» в судове засідання не з`явилася, однак при подачі позовної заяви до суду, просила розглянути справу у її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Суд встановив, що 28.01.2025 [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» уклали кредитний договір №28.01.2025-100001425. Відповідно до умов кредитного договору кредит надається на наступних умовах: сума кредиту:10 000,00 грн.; строк на який надається кредит-217 днів з дати його надання; дата повернення кредиту 01.09.2025; процентна ставка фіксована процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування Кредитом. Комісія, пов`язана з наданням кредиту - 9% від суми кредиту та дорівнює 900,00 грн.. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості (надалі "Комісія за обслуговування", "Комісія") 900 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується Кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно Графіку платежів. Денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.84% (денна процентна ставка) = (18200 / 10000)/ 217 ? 100%. Згідно з п. 4.1 Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5168-74XX-XXXX-6025. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Істотні умови договору такі як сума кредиту, строк, процентна ставка та відповідальність за невиконання/неналежне виконання зобов`язання погоджено в Заявці до Договору, яка містить електронний підпис [PERSON] одноразовим ідентифікатором E483, який був надісланий на його особистий номер телефону: [NUMBER] , а отже акцептовано умови Договору. Позикодавець на виконання умов Кредитного договору №28.01.2025-100001425 від 28.01.2025, свої зобов`язання виконав, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача за номером платіжної картки № [NUMBER] , що підтверджується повідомленням про перерахунок коштів №No1-2011 від 20.11.2025. В поданому відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього в користь позивача суми основного боргу (тіла кредиту) в розмірі 10 000 грн., відтак відповідачем факт отримання кредитних коштів. Відповідно довідки - розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 28.01.2025-100001425 від 28.01.2025 заборгованість [PERSON] становить: заборгованість по кредитному договору складає: - 10000 грн. основний борг; - 15500 грн. проценти; - 900 грн. комісія за надання; - 1800 грн. комісія за обслуговування; - 5000 грн. неустойка. Разом - 33200 грн. Проценти по кредиту нараховані за період з 28.01.2025 по 01.09.2025 ТОВ «Споживчий Центр» звертаючись до суду з даним позовом вказує, що відповідачем не було вчинено дій щодо повного та належного повернення кредитних коштів, а тому є таким, що має невиконані зобов`язання з повернення коштів, які в добровільному порядку належним чином не виконує та наявність заборгованості за кредитним договором зумовила звернення до суду за захистом своїх прав. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України Кредит. Згідно ч. 1ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно статей 526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання В ході розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до ТОВ «Споживчий центр» з метою отримання кредитних коштів, за результатами його звернення між ТОВ «Споживчий Центр» та відповідачем було укладено кредитний договір №28.01.2025-100001425 від 28.01.2025, після укладення якого у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у кредитора виникло зобов`язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у визначеному розмірі, який був обумовлений між сторонами умовами договору. Зокрема на підставі укладеного договору про надання кредиту відповідачу надано грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. Відтак в ході розгляду судом встановлений факт укладення кредитного договору, де однією із сторін був відповідач [PERSON] , згідно якого останній отримав грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності. Кредитором зобов`язання згідно укладеного договору були виконані та відповідачу надано в користування кредитні кошти. Натомість відповідач, свої зобов`язання перед кредитором належно не виконав, зокрема, в ході судового розгляду не встановлено правових аргументів, які б доводили, що на час вирішення спору в суді, відповідач зобов`язання перед кредитодавцем виконав, перерахував у повному обсязі кошти чи виконав інші дії, а відтак судом вважається підтверджений факт неповернення відповідачем грошових коштів у відповідності до умов вказаних у договорі № 28.01.2025-100001425 від 28.01.2025 та у строки визначені сторонами, тому суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача за кредитом. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач порушив умови договорів, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за такими, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 000,00 грн.. Що стосується вимог позивача щодо стягнення відсотків за вказаним договором, суд зазначає наступне. Так, відповідачем, поданий відзив, за яким сторона відповідача не визнає та заперечує проти стягнення відсотків за вказаним кредитним договором, з огляду на те, що нарахування процентів є не справедливим в силу Закону України "Про захист прав споживачів" суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоджу позичальника, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Однак, посилання відповідача на вищевказану норму закону суд не бере до уваги з огляду на наступні підстави. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем було укладено Договір відкриття кредитної лінії №28.01.2025-100001425 від 28.01.2025, умовами якого передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодився відповідач підписуючи вказаний Договір з усіма його умовами. До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що відображено в постановах від 12.01.2022у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 у справі № 234/8079/20. Волевиявлення сторони щодо підписання Договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Однак, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, надання яких підтверджено в ході розгляду справи ат безпосередньо визнано в судовому засіданні представником відповідача. Відтак, незгода сторони з умовами договору після його укладення або складність виконання взятих на себе зобов`язань не свідчать про несправедливість таких умов у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", а посилання на несправедливість умов договору без заявленої самостійної вимоги щодо визнання умов недійсними чи несправедливими не може бути підставою для звільнення від виконання зобов`язань. Однак, суд дійшов висновку щодо неправомірності стягнення з відповідача в користь позивача комісії за надання кредиту в розмірі 900, 00 грн. та комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1800,00 грн.. Як видно із довідки - розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором позивачем, до загальної суми заборгованості нараховано 900 грн. комісію за надання кредиту та 1800 грн. комісію за обслуговування. Відтак, щодо заборгованості за комісією за надання кредиту суд зазначає таке. Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 666/4957/15-ц вказав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, тому така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. У зв`язку із цим Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Водночас у ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід. Суд зазначає, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на споживчі потреби, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У зв`язку з цим суд вважає, що нарахована сума комісії та комісії за обслуговування не підлягає сплаті позичальником, а тому стягнення суми комісії у розмірі 900, 00 грн. та 1800, 00 грн. за обслуговування у рахунок боргу є безпідставним. Щодо позовної вимоги про стягнення неустойки за договором, то така не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із ч.3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також, Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64 на території України введено військовий стан, який згодом на підставі Указів Президента продовжувався та триває на час розгляду даної справи в суді. Таким чином, з огляду на положення норми пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яка поширюються на спірні правовідносини, відповідач як позичальник, звільнений від обов`язку сплати на користь позивача неустойки за прострочення ним виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, оскільки на час укладення та дії договору, а також розгляду справи у суді та ухвалення у ній рішення в Україні діяв та продовжує діяти воєнний стан. Разом з тим, суд погоджується, що положення Закону України «Про споживче кредитування» передбачають можливість нарахування штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору, однак на період дії воєнного стану законодавцем запроваджено спеціальне правове регулювання, яким споживачів звільнено від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за споживчими кредитами. Кредитний договір між сторонами укладений був 28.01.2025 тобто після запровадження військового стану на всій території України, а тому зважаючи на принцип пріоритету спеціальної норми над загальною (lex specialis derogat generali), суть якого полягає в тому, що спеціальний закон скасовує дію загального закону та яка має перевагу над загальною, тому на думку суду вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) за відповідний період задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, позов підлягає до задоволення частково та з відповідача в користь позивача слід стягнути суму заборгованості в розмірі 25 500 грн., що складається з: 10 000,00 грн. суми основного боргу та 15500 грн. суми нарахованих процентів Вирішуючи питання судових витрат, які у цій справі складаються зі судового збору, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а згідно із п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 1865, 25 у відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку - 25 500 (сума задоволених вимог) / 33 200 (сума заявлених вимог) = 0,77 Х 100 = 77% (відсоткове значення задоволених вимог). 2422, 4 (сума сплаченого судового збору) Х 77% (відсоток задоволених позовних вимог) = 1865, 25 (сума, яка підлягає стягненню з відповідача по оплаті судового збору).

Outcome: approved