Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

ТОВ «Факторинг патрнерс», звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, підтримання позовних вимог та прохання про розгляд справи у його відсутності, викладено у поданому суду позові, що не суперечить вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач повторно в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Причин неявки суду не повідомила, відзиву до суду не подала. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. 03 лютого 2021 року між ТОВ «Слон кредит» та [PERSON] укладено договір №500362, за умовами якого Позикодавець надає грошові кошти Позичальнику, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором. Умови позики наступні: Сума кредиту (загальний розмір) 25 625 грн; Тип- кредит; Строк кредиту - 730 днів, з кінцевим терміном повернення 03 лютого 2023 року; Тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування кредитом (включно) 25% в день (9125% річних), всі наступні дні користування, починаючи з другого дня (включно) та до закінчення строку надання кредиту 85 % річних; Орієнтована загальна вартість кредиту на дату укладання договору 53 557,13 грн. Кошти кредиту позичальник зобов`язався надати в безготівковій формі шляхом їх перерахування в розмірі 20 500 грн на поточний рахунок споживача. А суму в розмірі 5125 грн шляхом перерахування на рахунок Товариства (ТОВ «Слон Кредит») з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом. Перед підписанням договору [PERSON] ознайомилась з графіком платежів до договору та погодилась з його умовами, підписавши власноручним підписом. ТОВ «Слон Кредит» своє зобов`язання за договором виконало, перерахувавши [PERSON] грошові кошти в сумі 20 500 грн, на поточний рахунок споживача, що підтверджується платіжним дорученням №4426 від 03 лютого 2021 року. Натомість [PERSON] свої зобов`язання за договором №500362 виконала частково, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 23 648,35 грн. Вказане підтверджується Розрахунком заборгованості за кредитом у гривні за договором №500362. Так, з вищевказаного розрахунку вбачається, що станом на 05 березня 2025 року [PERSON] сплатила кошти на погашення заборгованості в сумі 27 205 грн., з яких 6 263,88 грн було зараховано в рахунок суми основного зобов`язання (тіла кредиту), 2 053,59 грн суми за процентами за видачу кредиту (проценти за перший день користування кредитом), 18 887,53 відсотки за користуванням кредитом (відсотки за користування кредитом з другого дня). При цьому, залишок заборгованості становив: 14236,12 сума заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту), 3071,41 грн сума заборгованості за процентами за видачу кредиту (проценти за перший день користування кредитом), 8824,60 сума заборгованості за відсотками за користуванням кредитом (відсотки за користування кредитом з другого дня). Таким чином заборгованість становила 26132,13 грн, однак згідно вищевказаного Розрахунку позичальник списав 2 483,78 грн відсотків, у зв`язку з чим заборгованість залишилась в сумі 23 648,35 грн. 31 січня 2025 року між ТОВ «Слон кредит» та ТОВ «Факторинг партнерс» укладено договір факторингу № 31012025, відповідно до умов якого ТОВ «Фактринг партнерс» зобов`язалось сплатити суму фінансування ТОВ «Слон кредит», а ТОВ «Слон кредит» відступити права грошової вимоги, яке мало до боржників (в тому числі до [PERSON] ). Для реалізації фактором придбаних прав ТОВ «Слон Кредит» передало ТОВ «Факторинг партнерс» Реєстр боржників. Так, з Реєстру боржників вбачається, що ТОВ «Слон Кредит» відступило ТОВ «Факторинг партнерс» право вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] на суму 23 648,35 грн. Таким чином ТОВ «Факторинг партнерс» отримало право грошової вимоги до [PERSON] за договором №500362 про надання споживчого кредиту від 03 лютого 2021 року, на суму 23648,35 грн. Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 07 січня 2022 року за допомогою одноразового ідентифікатора у формі цифрового підпису підписала кредитний договір №1200541075398 з ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» відповідно до якого, ТОВ «ФК «Віва Капітал» зобов`язалось надати кредит позичальникові в розмірі 1 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, відповідно до умов Договору. Даний договір укладений на таких умовах: Сума кредиту 1 000 грн. Строк кредиту 10 днів, тобто до 18 січня 2022 року; Процентна ставка 3,65% річних, що становить 0,01% від суми кредиту за кожен день користування ним. Після закінчення договору 1,9 % процентів в день від суми кредиту за кожен день користування кредитом; Орієнтовна загальна вартість кредиту 1001 грн. Позикодавець свої зобов`язання за договором виконав, перерахувавши кошти в сумі 1000 грн на попередньо обумовлений сторонами рахунок позичальника [NUMBER] , що підтверджується інформаційною довідкою №3047/06 від 29 червня 2023 року, підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів ТОВ «ПрофітГід», довідкою про ідентифікацію, відповідно до якої ТОВ «ФК «Віва Капітал» підтвердило перерахування кредитних коштів на вищевказаний рахунок [PERSON] . В той час відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, в результаті чого станом на 29 травня 2023 року на переконання позивача в неї виникла заборгованість в сумі 2 957 грн. з якої 1 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 1957 грн заборгованість за відсотками. 29 травня 2023 року між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір факторингу № 29-05/23, відповідно до умов якого первісний кредитор (ТОВ «ФК «Віва Капітал») зобов`язалось відступити за плату право грошової вимоги, а Фактор (ТОВ «Коллект центр») зобов`язався здійснивши фінансування в порядку визначеному договором прийняти право грошової вимоги до Боржників, що належать клієнту. Як вбачається з акту приймання-передавання Реєстру Боржників в паперовому вигляді за Договором Факторингу №29-05/23 від 29 травня 2023 року, та Реєстру Боржників, право грошової вимоги за кредитним договором №1200541075398 до [PERSON] було передано новому кредитору ТОВ «Коллект Центр» на загальну суму боргу 2 957 грн. В подальшому, відповідно до договору №28-08/25 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, ТОВ «Коллект Центр» відступило право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №1200541075398 на суму 2 957 грн, що підтверджується окрім договору №28-08/25 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, актом прийому-передачі Реєстру боржників в електронному вигляді, права вимоги за якими відступаються за Договором №28-08/25 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 28 серпня 2025 року, Реєстром Боржників до договору Договором №28-08/25 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 28 серпня 2025 року. Таким чином ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №1200541075398 на суму 2 957 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що відповідач отримав кредитні кошти, однак не виконує зобов`язань щодо їх повернення, а він, як новий кредитор за кредитними договорами №500362 та №1200541075398 отримав право грошової вимоги до відповідача на загальну суму в розмірі 26 605,35 грн. Суд зазначає, що незважаючи на те, що в двох договорах прізвище відповідача різниться, (в одному договорі вказано [PERSON] а в іншому [PERSON] ), податковий номер ідентичний, що свідчить про одну і ту ж саму особу. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В силу ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Судом встановлено, що договірні відносини між ТОВ «ФК «Віва Капітал» та [PERSON] були укладені шляхом підписання його електронним цифровим підписом позичальника у формі коду алфавітно-буквенної комбінації «S3Y9Y1. Такий код був відправлений відповідачу для підписання договору на її номер телефону, що підтверджується довідкою про ідентифікацію, а також відображено в самому кредитному договорі №1200541075398. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Обґрунтовуючи позовні вимоги за договором №1200541075398 від 07 січня 2022 року, позивач вказує про наявну заборгованість в розмірі 2 957 грн, яка складається з заборгованості за основним зобов`язанням в розмірі 1000 грн та заборгованістю за відсотками - 1957 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, не погоджується з такою заборгованістю, з огляду на наступне. Як вбачається з кредитного Договору №1200541075398, такий укладений 07 січня 2022 року на строк 10 днів, тобто до 18 січня 2022 року. Процентна ставка в той час за користування кредитом становила 0,01% від суми кредиту за кожний день користування ним. Отже, враховуючи такі умови, за несплату платежів за кредитним договором, сума заборгованості може становити максимум 1001 грн, що також зазначено в договорі, як орієнтована загальна вартість кредиту. При цьому, відповідач посилаючись на п.1.7.3 Договору №1200541075398 зазначає, що позичальник користувався кредитом після закінчення строку дії договору, у зв`язку з чим, почала застосовуватись інша відсоткова ставка т.з. «Базова» в розмірі 1,9% в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Суд, не погоджуючись з такими мотивами позивача зазначає, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється. Права та інтереси кредитора в охоронних правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12. Таким чином, після закінчення строку дії договору, тобто після 18 січня 2022 року, будь-якого права нараховувати проценти за кредитним договором у ТОВ «ФК «Віва Капітал» не було, а інше, суперечило б приписам ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №1200541075398 від 07 січня 2022 року в розмірі 1001 грн. Що стосується договору №500362 про надання споживчого кредиту від 03 лютого 2021 року, суд зазначає наступне. З матеріалів позовної заяви, вбачається що вищевказаний договір був підписаний [PERSON] . Підписуючи такий договір вона ознайомилась з його умовами та була згідна з ними. Факт наявності договірних відносин між [PERSON] та ТОВ «Слон кредит» також підтверджується документами, які свідчать про перерахування [PERSON] грошових коштів, обумовлених в договорі в сумі 20 500 грн на її картковий рахунок [NUMBER] . З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] сплачувала кошти на погашення заборгованості в сумі 27 205 грн. При цьому, станом на 05 березня 2025 року, її заборгованість не була погашена повністю та становила 26 132,13 грн. З того ж розрахунку заборгованості, вбачається, що ТОВ «Слон Кредит» списало [PERSON] відсотки в сумі 2 483,78 грн, в результаті чого заборгованість зменшилась до 23648,35 грн за вказаним кредитним договором. Така заборгованість складається з 14236,12 грн тіло кредиту, 9412,23 грн заборгованість по відсотках. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Факторинг партнерс», як нового кредитора, за кредитним договором №500362 від 03 лютого 2021 року в сумі 23 648,35 грн з яких 14236,12 грн тіло кредиту, 9412,23 грн заборгованість по відсотках. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Судом встановлено, що у даному випадку, за вказаних вище обставин, між сторонами виникли договірні правовідносини. У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). З огляду на вищевикладені положення суд не вбачає необхідності у наданні відповіді на всі інші аргументи позивача, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду та не мають правового значення для результату розгляду справи. За наведених вище обставин, суд, з`ясувавши всі обставини справи, дійшов до переконання, що позовні вимоги ТОВ «Факторинг партнерс» до [PERSON] слід задовольнити частково. Що стосується судових витрат, суд зазначає наступне. Позивач щодо понесених судових витрат зазначає, що окрім судового збору в розмірі 2422,40 грн також поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 грн, які просить стягнути в його користь з відповідача. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Наявність договірних відносин між АО «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Факторинг партнерс» підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 02 липня 2024 року, заявкою на надання юридичної допомоги «125 від 01 жовтня 2025 року, Витягом з Акту №21 про надання юридичної допомоги від 31 жовтня 2025 року. За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Ніколова проти Болгарії та Єчюс проти Литви, пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. (Постанова ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16) Підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом. (Постанова ВС від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17). З витягу з Акту №21 про надання юридичної допомоги від 31 жовтня 2025 року вбачається, що сума гонорару адвоката складає 13 000 грн та складається з таких наданих послуг: -Складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду на що було витрачено 3 години, що в сумі склало 9 000 грн; -Надання усної консультації на що було витрачено 2 години, що в сумі склало 4000 грн. Натомість з матеріалів справи надані адвокатом послуги підтверджуються лише частково. Зокрема, позовна заява про стягнення боргу для подачі до суду підписана не адвокатом АО «Лігал Ассістанс», а Директором ТОВ «Факторинг партнерс» - Сердійчуком Ярославом, таким чином правових підстав вважати, що позовна заява, була підготовлена адвокатом немає. На підставі вищенаведеного, суд, вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13000 гривень, підлягає до часткового задоволення, а саме на суму 4 000 грн. Судовий збір в сумі 2422,40 грн., відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial