Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 18.12.1982 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] у виконавчому комітеті Імстичівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 26.06.2025 року. Позивач зазначає, що спільне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, конфлікти. Спільного господарства не ведуть з 2015 року, разом не проживають, подружні стосунки фактично припинені. Мирно врегулювати питання подальшого спільного життя не вдалося. Примирення неможливе, шлюб фактично розпався. Спільних неповнолітніх дітей немає. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 18.12.1982 року, між ним та [PERSON] , розірвати. У судове засідання позивач [PERSON] надав заяву у якій просив розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на розірванні шлюбу. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою. Дослідивши матеріали справи та подану позивачем заяву, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] - 18.12.1982 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Імстичівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 20. Від даного шлюбу у подружжя спільних неповнолітніх дітей немає. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть з 2015 року, разом не проживають, життя яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки належить стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати у розмірі 1211, 20 грн. судового збору.

Outcome: approved