Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 13.06.2025-100000397 від 13 червня 2025 року в розмірі 33 200 грн, яка, за розрахунком позивача, складається з: 10 000 грн - основний борг, 15 500 грн - проценти, 900 грн - комісія, пов`язана з наданням кредиту, 1 800 грн - комісія за обслуговування кредитної заборгованості, 5 000 грн - неустойка. Також позивач просив покласти на відповідача судові витрати. У позовній заяві зазначено, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 662,40 грн, а докази щодо витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Позов обґрунтовано тим, що 13 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір № 13.06.2025-100000397. Із матеріалів справи вбачається, що договір укладався в електронній формі, а його складовими є оферта, заявка, паспорт споживчого кредиту та інші документи, сформовані в інформаційній системі кредитодавця. Зобов`язання за вказаним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на дату звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі розмірі 33 200 грн. Ухвалою суду від 06 березня 2026 року справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Представник позивача у позовній заяві просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника, не заперечував проти заочного розгляду справи та зазначив, що докази щодо понесених витрат на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав. Судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи: на адресу його місця проживання було направлено рекомендоване поштове відправлення із судовою повісткою про день, час та місце судового засідання, а також розміщено оголошення про виклик відповідача в судове засідання на офіційному вебсайті «Судова влада України». Суд, виконуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. При цьому відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов`язком відповідача і не звільняє позивача від доведення обставин, на які він посилається, як це передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані представником позивача документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статей 11, 526, 530, 610, 612, 629, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів; зобов`язання мають виконуватися належним чином і у встановлений строк; порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання; позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони та її прийняття іншою стороною, а моментом підписання електронного правочину є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що електронний договір, укладений із застосуванням одноразового ідентифікатора, за наявності даних про проходження реєстрації, вхід до особистого кабінету та акцепт оферти, є належною формою укладення правочину, а одноразовий ідентифікатор визнається належним способом електронного підписання. Судом установлено, що 13 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір № 13.06.2025-100000397. Із матеріалів справи вбачається, що договір укладався в електронній формі, а його складовими є оферта, заявка, паспорт споживчого кредиту та інші документи, сформовані в інформаційній системі кредитодавця. У заявці зазначено, що позичальник розуміє, що підписує та укладає кредитний договір одноразовим ідентифікатором, яким у цій справі є код з смс-повідомлення «E644»; у заявці також зазначені дані відповідача, дата та час укладення договору, а також інші індивідуальні умови кредитування. Відповідно до заявлених та підтверджених позивачем умов договору, [PERSON] надано кредит у розмірі 10 000 грн строком на 217 днів, з кінцевою датою повернення 15 січня 2026 року. Процентна ставка «Стандарт» встановлена у розмірі 1 % за один день користування кредитом протягом перших трьох чергових періодів, процентна ставка «Економ» - 0,5 % за один день у наступних періодах; одноразова комісія за надання кредиту становить 900 грн, а комісія за обслуговування кредитної заборгованості - по 900 грн у кожному з двох чергових періодів, наступних за першим. Загальні витрати за кредитом у паспорті споживчого кредиту визначені у сумі 18 200 грн, а орієнтовна загальна вартість кредиту - 28 200 грн. Як убачається з розрахунку заборгованості станом на 18 лютого 2026 року, ТОВ «Споживчий центр» вказує на наявність у відповідача [PERSON] заборгованості у сумі 33 200 грн, з яких 10 000 грн - основний борг, 15 500 грн - проценти, 2 700 грн - комісії, 5 000 грн - штрафи. У самому розрахунку відображено, що позивач зарахував як нараховані, але не сплачені, проценти у сумі 15 500 грн, комісії у сумі 2 700 грн та штрафи у сумі 5 000 грн. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтями 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися у письмовій, у тому числі електронній, формі, а правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному чи кількох документах, у тому числі електронних. Відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом оферти та акцепту, а моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду неодноразово звертав увагу, що у спорах щодо онлайн-кредитів суд має перевіряти, чи ідентифікована особа позичальника, чи було надіслано і використано одноразовий ідентифікатор, чи пов`язана саме ця дія з укладенням конкретного договору, а також чи підтверджено видачу коштів. Такий підхід узгоджується з правовими висновками, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19 та від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ТОВ «Споживчий центр» довів факт укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі та довів факт надання відповідачу [PERSON] кредитних коштів у сумі 10 000 грн., що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, заявка кредитного договору із зазначенням одноразового ідентифікатора, даних відповідача, номера платіжного засобу в маскованому вигляді, а також розрахунок заборгованості, який виходить із факту видачі 10 000 грн 13.06.2025. Доказів повернення цієї суми суду не подано. Тому вимога про стягнення тіла кредиту у сумі 10 000 грн є доведеною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення процентів у сумі 15 500 грн суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати кошти позичальнику у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 1048, 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначаються договором. Закон України «Про споживче кредитування» вимагає, щоб у договорі та паспорті споживчого кредиту були відображені процентна ставка, денна процентна ставка, загальні витрати за кредитом, орієнтовна загальна вартість кредиту та графік платежів. Із паспорта споживчого кредиту та графіка платежів вбачається, що загальна сума процентів за весь погоджений строк користування кредитом становить 15 500 грн: три перші чергові платежі містять по 3 100 грн процентів кожний, а наступні чотири - по 1 550 грн процентів кожний, що в сукупності становить 15 500 грн. Вказані проценти нараховані в межах строку кредитування до 15.01.2026, тобто є платою за користування кредитом, а не відповідальністю за прострочення. Доказів сплати відповідачем процентів суду не подано, тому вимога в цій частині також є обґрунтованою. Разом із тим суд не знаходить підстав для задоволення вимог у частині стягнення комісій у сумі 2 700 грн. Згідно з паспортом споживчого кредиту у розділі про платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця зазначено, що додаткові та/або супутні послуги не надаються. У тому ж документі, а також у позові, передбачені одноразова комісія за надання кредиту 900 грн та комісія за обслуговування кредитної заборгованості по 900 грн у кожному з двох чергових періодів. Таким чином, самі документи позивача містять внутрішню суперечність щодо природи та підстав сплати таких платежів. Опис комісії за обслуговування кредитної заборгованості у матеріалах справи зводиться до інформаційної підтримки, консультацій, можливості відновлення паролю, нагадувань про дати платежів, можливості здійснювати платежі онлайн тощо. При цьому представник позивача ТОВ «Споживчий центр» не довів, які саме конкретні платні послуги були фактично замовлені або надані відповідачу [PERSON] понад ті дії, які кредитодавець і так зобов`язаний забезпечувати в межах виконання договору та вимог Закону України «Про споживче кредитування». Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.07.2022 у справах № 363/1834/17 та № 496/3134/19 зазначила, що для оцінки правомірності умови договору про комісію за обслуговування кредиту вирішальним є не її назва, а зміст і правова природа відповідного платежу; сама по собі така умова не є нікчемною автоматично, однак можливість її застосування та стягнення залежить від відповідності закону, змісту договору та доведеності фактичних підстав для нарахування плати. Оскільки у цій справі позивач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження правомірності стягнення 2 700 грн комісій, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення неустойки у сумі 5 000 грн, суд виходить із такого. У паспорті споживчого кредиту зазначено, що неустойка за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань щодо повернення суми кредиту становить 150 грн за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. Разом з тим строк повернення кредиту настав 15.01.2026, тобто у період дії воєнного стану. Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у чинній редакції передбачає, що в період дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення за договором, відповідно до якого було надано кредит або позику; неустойка та інші платежі, нараховані з 24 лютого 2022 року за таке прострочення, підлягають списанню. Пленум Верховного Суду у постанові від 07.02.2025 № 6, підтвердив чинність і застосовність цього припису. Оскільки неустойка у даній справі заявлена саме як відповідальність за прострочення виконання кредитного зобов`язання, а прострочення, на яке посилається позивач, виникло після 15.01.2026, тобто під час воєнного стану, підстав для її стягнення немає. Крім того, наданий розрахунок не містить такого детального математичного обґрунтування, з якого б однозначно випливало, як саме з договірної умови 150 грн за день сформовано саме суму 5 000 грн. Отже, у цій частині позов підлягає відмові також і через недоведеність розміру відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню: з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 000 грн основного боргу та 15 500 грн процентів, усього 25 500 грн. У задоволенні решти вимог про стягнення 2 700 грн комісій та 5 000 грн неустойки слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого. За загальним правилом, визначеним статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із тим, відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір у даній справі виник унаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, а саме неповернення отриманих кредитних коштів та несплати процентів у передбачений договором строк, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: partial