Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 14 вересня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 1252. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 03 червня 2024 року по цивільній справі № 725/3823/24 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем набуто рухоме та нерухоме майно, а саме: транспортний засіб марки «CHEVROLET» модель MALIBU, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є відповідач; транспортний засіб марки «NISSAN» модель PATROL, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є відповідач; об`єкт незавершеного будівництва індивідуальний житловий будинок з лазнею, що знаходиться по [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 7324580500:03:003:0076; квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0,2444 га, кадастровий номер 7324580500:03:003:0076, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Банилів-Підгірний Чернівецького району Чернівецької області. Позивачка просить суд поділити зазначене майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину кожного із зазначених об`єктів. 18.03.2025 року ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду та призначено у справі підготовче засідання за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 11.06.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в обґрунтування яких вказав, що позовна вимоги про визнання права власності на частини транспортних засобів є безпідставною, оскільки відсутні відомості щодо визначення ринкової вартості транспортних засобів, щодо земельної ділянки вказує, що вона набута відповідачем внаслідок приватизації на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради від 23.01.2008 року 10 сессія 5 скликання № 18-10/08 під час шлюбу, є особистою приватною власністю такої особи, а не спільною сумісною власністю подружжя, з приводу квартири [ADDRESS] зазначає, що вона була придбана 13.05.1996 року, тобто до укладання шлюбу, що підтверджується договором купівлі-продажу. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити повною мірою. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який між ними було зареєстровано 14 вересня 1996 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 1252. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 03 червня 2024 року по цивільній справі № 725/3823/24 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі набуто транспортний засіб марки «CHEVROLET» модель MALIBU тип, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є відповідач [PERSON] , а також транспортний засіб марки «NISSAN» модель PATROL, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є відповідач [PERSON] . Враховуючи те, що зазначені транспортні засоби придбані в період шлюбу, суд дійшов висновку, що вони є спільною сумісною власністю подружжя, а частки сторін є рівними. Позивачка має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину кожного із зазначених транспортних засобів. Судом встановлено, що відповідач є власником земельної ділянки, площею 0,2444 га, кадастровий номер 7324580500:03:003:0076, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Банилів-Підгірний Чернівецького району Чернівецької області. Дана земельна ділянка набута відповідачем на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради від 23 січня 2008 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 112767, виданого 27 березня 2008 року. Представник відповідача у письмових поясненнях посилається на те, що земельна ділянка, набута одним із подружжя в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Матеріалами справи підтверджується той факт, що вищевказана земельна ділянка набута відповідачем на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради від 23 січня 2008 року, тобто приватизовано, що також не спростовано доводами позивача, а тому вона відносить до особистої приватної власності чоловіка. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зазначена земельна ділянка є особистою власністю відповідача. Також судом встановлено, що відповідачу на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 02 червня 2004 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №369/9 від 11 травня 2004 року, належить квартира [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнат, житловою площею 35,40 кв.м., загальною площею 73,90 кв.м. Право власності зареєстровано 04 червня 2004 року, однак договір купівлі-продажу квартири укладено 13.05.1996 року, тобто до реєстрації шлюбу. Квартира зареєстрована на ім`я відповідача. Позивачка зазначає, що у шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти подружжям проведено реконструкцію та добудову зазначеної квартири, внаслідок яких її загальна площа збільшилась з 40,5 кв.м. до 73,90 кв.м., у зв`язку з чим просить визнати квартиру спільною власністю на підставі ст. 62 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим лише за наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. При цьому тягар доказування покладається на позивача, який посилається на ст. 62 СК України як на підставу своїх вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його власні кошти чи власна трудова діяльність. Вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа такого збільшення, шляхи та способи його досягнення. Суд, оцінюючи надані позивачкою докази, дійшов висновку, що нею не доведено дійсного істотного збільшення вартості квартири, яке б відповідало критеріям, визначеним ст. 62 СК України та практикою Верховного Суду. Позивачкою надано звіт про оцінку майна № 05-ng-02-26 щодо вартості квартири після проведення ремонтних робіт, однак не підтверджено розміру понесених нею особисто або спільних грошових затрат у поліпшення майна, не надано кошторисів, договорів підряду, платіжних документів чи інших доказів, які б дозволяли встановити обсяг та вартість поліпшень, здійснених за рахунок спільних коштів подружжя, також не відома сума вартості даної квартири станом на момент купівлі. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість збільшилась, не є підставою для визнання його спільним майном. Поточний ремонт житла або зміна планування без документального підтвердження істотного збільшення вартості майна не надає підстав для визначення такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] набута відповідачем до укладення шлюбу 13.05.1996 р. на підставі договору купівлі-продажу, є його особистою приватною власністю, а позивачкою не доведено дійсного істотного збільшення вартості квартири внаслідок спільних затрат подружжя у розумінні ст. 62 СК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Разом із цим, в період шлюбу сторонами за спільні кошти розпочато будівництво індивідуального житлового будинку з лазнею, що знаходиться по [ADDRESS] . Замовником будівництва є відповідач [PERSON] . Будівельний паспорт № 64-2013 виданий 08 квітня 2013 року. Відповідно до звіту № 06-ng-02-26 про незалежну оцінку з визначення ринкової вартості незавершеного будівництвом житлового будинку з лазнею, ступінь готовності об`єкту незавершеного будівництва індивідуального житлового будинку з лазнею становить 78,2%, ринкова вартість об`єкту незавершеного будівництва складає 4 261 415 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі такого будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України). Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» та «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством. Верховний Суд у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 495/5454/17 дійшов висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц та від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8539/19, де зазначено, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.04.2023 (справа № 511/2303/19), а також Верховний Суд у постановах від 28.02.2023 (справа № 466/6895/19), від 14.06.2023 (справа № 753/1631/20). Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права власності із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення. Введення об`єкта в експлуатацію це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація. При поділі об`єкта незавершеного будівництва з високим ступенем готовності (понад 70%) суд може визнавати право власності на частку такого об`єкта з урахуванням принципу рівності часток подружжя. Ступінь готовності 78,2% свідчить про те, що об`єкт будівництва є фізично визначеним, конструктивно завершеним у значній мірі, що дозволяє ідентифікувати його як об`єкт незавершеного будівництва та визначити частки подружжя. Враховуючи, що будівництво індивідуального житлового будинку з лазнею здійснено в період шлюбу за спільні кошти подружжя, ступінь готовності об`єкту незавершеного будівництва становить 78,2%, що дає можливість визначити частки подружжя, суд дійшов висновку, що зазначений об`єкт незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя. За позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку з лазнею як об`єкта незавершеного будівництва з подальшим введенням в експлуатацію та реєстрацією права власності. Позивачка у зв`язку із захистом своїх прав понесла судові витрати, які складаються із судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 7 267грн. 20 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позовні вимоги позивачки задоволені частково в частині поділу транспортних засобів та об`єкту незавершеного будівництва, тоді як у задоволенні вимог щодо земельної ділянки та квартири [ADDRESS] відмовлено. З огляду на часткове задоволення позову судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, що складають, 4360 грн. 32 коп. (7 267 грн. 20 коп = 5/5, 3/5 кількість задоволених вимог, 7 267,20/5*3=4360,32) На підставі ст. 57, 60, 63, 68, 70, 71 СК України, ст. ст. 15, 16, 331, 368, 372 ЦК України, суд

Outcome: partial