Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно з якою просить стягнути суму заборгованості в розмірі 30944,67 грн. за спожиту електричну енергію та судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви у сумі 2662,40 грн. Позовну заяву мотивовано тим, що ТОВ «Закарпаттяенергозбут» є учасником ринку електричної енергії, який на підставі ліцензії, виданої відповідно до постанови НКРЕКП від 14.03.2018 №429, провадить господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу. У зв`язку з реформою у сфері енергетики, всі діючі станом на 31.12.2018 року побутові споживачі постачальника за регульованим тарифом (в Закарпатській області це ПрАТ «Закарпаттяобленерго») автоматично, без додаткової згоди самих споживачів, почали отримувати послуги постачання електричної енергії від нового постачальника електричної енергії (в Закарпатській області - це ТОВ «Закарпаттяенергозбут») на умовах раніше укладених договорів. Такий порядок прямо врегульований п.13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про ринок електричної енергії», п.2 та п.4 Постанови №312 від 14.03.2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії». Позивачу у 2019 році були передані дані, що фактичним споживачем за адресою: [ADDRESS] є споживач [PERSON] . Позивач стверджує, що [PERSON] , якій здійснювалося постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] , приєдналася до умов публічного Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, шляхом фактичного споживання електричної енергії та оплатою рахунків, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за спожиту електричну енергію за вказаною адресою, що підтверджується абонентською книжкою особового рахунку № [NUMBER] . Споживачем [PERSON] , відмови від приєднання до такого договору подано не було, а відтак, сторони взяли на себе певні права та обов`язки, у тому числі й щодо постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.2.1. Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п.2.3. Договору місцем виконання цього Договору є адреса електроустановки Споживача для забезпечення потреб якої постачальник надає послуги згідно з пункту 2.1. цього Договору. Отже, місцем виконання договору є адреса постачання електричної енергії: [ADDRESS] . Як вказує позивач, абонентську книжку споживання електричної енергії по особовому рахунку № [NUMBER] заведено на [PERSON] , у якій вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображено суми на оплату побутовим споживачем отриманих послуг. Тобто в даному випадку, ТОВ «ЗАКАРПАТТЯЕНЕРГОЗБУТ», належним чином забезпечувало постачання електричної енергії по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою №28/501-16 від 12.01.2026 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період з 01.01.2019 р. по 31.01.2026 р. Однак, внаслідок неналежного виконання вищезазначених вимог законодавства та взятих на себе зобов`язань у [PERSON] , як споживача житлово-комунальної послуги перед Товариством утворилася заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 30 944,67 грн. за період з лютого 2023 року по лютий 2025 року, включно, оплату якої Боржник у порядку та строки, визначені Договором та ПРРЕЕ в добровільному порядку не здійснив, що стало підставою для звернення до суду з цимпозовом. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.01.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, при цьому представник подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася шляхом надсилання на її зареєстровану адресу місця проживання копії ухвали про відкриття провадження у справі, та в подальшому судових повісток, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну зареєстровану адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №910/16033/20,від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі №496/4633/18, від 22.03.2023 у справі № 905/1397/21, від 30.08.2023 у справі № 910/10477/22. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Суд встановив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» є учасником ринку електричної енергії, який на підставі ліцензії, виданої відповідно до постанови НКРЕКП від 14.03.2018 р. №429, провадить господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу, та здійснює постачання електричної енергії по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою №28/501-16 від 12.01.2026 року. За цією адресою зареєстрований побутовий споживач та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно наданого позивачем розрахунку боргу за електроенергію, за період з 01.01.2019 року по 31.01.2026 рік, по особовому рахунку № [NUMBER] спожито 38287 кВт/год електроенергії, заборгованість за вказаний період станом на 31.01.2026 становить 30 944,67 гривень. Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання. За змістом статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг, що виникають зокрема у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Так, частиною ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку встановленому законодавством. Ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір про надання комунальних послуг укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку. Ч. 5 ст. 13 вище вказаного закону визначено, що відмова від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладення договору з виконавцем не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Враховуючи викладене, відповідачем у справі про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію має бути споживач, на якого покладений законом обов`язок здійснення оплати житлово-комунальних послуг, яким у свою чергу є особа, визначення якій надано у пункті 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Згідно з п. 84 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання. Відповідно до ч.3 ст.58 Закону України «Про ринок електричної енергії», споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки, згідно з ч. 2 ст. 641 ЦК України, реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу, є запрошенням укласти договір (оферту), якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях, то відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її приєднання (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо вони фактично користуються ними зі згоди постачальника послуг. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно з ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому суд зауважує, що право суду на збирання доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, у справах позовного провадження є обмеженим відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК, а збирання доказів у порушення наведеної процесуальної норми може призвести до порушення принципу змагальності цивільного судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] проживає за вищевказаною адресою, заборгованість за якою просить стягнути позивач, або користується (є споживачем) наведеними послугами ТОВ «Закарпаттяенергозбут». Також матеріалами справи не підтверджено, що відповідач [PERSON] є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Надані позивачем розрахунок боргу за спожиту електроенергію за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] , а також договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення вказаних обставин. При цьому, згідно інформації, отриманої з відділу реєстрації місця проживання департаменту забезпечення надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 15.01.2026 №164/03.4-06 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач не зареєстрована за адресою, за якою позивачем надавалися послуги. При цьому, відкриття особового рахунку на ім`я особи без підтвердження відповідними доказами належності цього майна на праві власності або користування цій особі, не свідчить, що право вимоги є підтвердженим. Інших доказів на підтвердження того, що відповідач є споживачем наданих позивачем послуг, позивач суду не надав. Під час розгляду справи в суді клопотань про витребування доказів позивачем не заявлено. Таким чином, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок, суд доходить висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, на підтвердження тієї обставини, що відповідач є споживачем послуг з постачання електричної енергії за спірною адресою, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиту електричну енергію, а відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за ним.

Outcome: dismissed