Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

В червні 2025 року, адвокат Коломієць Тетяна Олександрівна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» про стягнення надбавки за вислугу років, мотивуючи тим, що вона, [PERSON] , перебувала у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» з 01.09.2011 до 31.03.2025. позивач 31.03.2025 звільнена з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У період з 01.01.2023 по 31.12.2024 нараховано заробітну плату, в тому числі надбавку за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу, однак, вказану надбавку не виплачували безпідставно. Просила суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» на користь [PERSON] надбавку за вислугу років за період з 01.01.2023 по 31.12.2204 у розмірі 99 648 грн ( т. 1 а. с. 1-10 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2025 (т. 1 а. с. 53-54) головуючим суддею визначено суддю Рижко Г.О. та матеріали справи передані для розгляду. Ухвалою судді від 02 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи та призначено підготовче судове засідання на 06.08.2025. Одночасно витребувано у Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» належним чином завірені копії документів щодо здійснення нарахування та виплати надбавки до заробітної плати за стаж із зазначенням суми виплаченої у якості надбавки за кожен місяць відповідного року, колективний договір, накази про встановлення розміру окладів ( т. 1 а. с. 58-59 ). 18.07.2025 судом отримано відзив на позовну заяву, який зареєстрований судом за вх. № 40358, в якому просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі ( т. 1 а. с. 65-69 ). 24.07.2025 судом отримано від представника позивача відповідь на відзив, який зареєстрований судом за вх. № 41568 ( т. 1 а. с. 73-77 ). 01.08.2025, зареєстровано за вх. № 43618, судом отримано від Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» на виконання ухвали суду витребувану інформацію (т. 1 а. с. 198-224, т. 2 а. с. 1-145 ). Протокольною ухвалою від 06.10.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті ( т. 2 а. с. 153-157 ). На підставі Розпорядження № 108 від 21.11.2025 здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи у зв`язку з наказом суду ід 06.11.2025 № 115/в/г судді Рижко Г.О. надана відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, починаючи з 21.11.2025 по 05.11.2026 ( т. 2 а. с. 161 ). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025 ( т. 2 а. с. 162-163 ), головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Ухвалою від 02.12.2025 прийнято позовну заяву до свого провадження та постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 15.01.2026 ( т. 2 а. с. 167-168 ). В судовому засіданні 15.01.2026 представник позивача Коломієць Т.О. підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Овчаренко Д.К. в судовому засіданні 15.01.2026 заперечував проти позовних вимог, надав при цьому пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, просив відмовити в позові в повному обсязі. В даному судовому засіданні було оголошено перерву до 20.02.2026 для забезпечення бухгалтера для надання відповідей по питанням, які виникли по розрахунковим листам (т. 2 а. с. 187-191 ). 20.02.2206 справа була знята з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному ( т. 2 а. с. 196 ). Розгляд справи було призначено на 23.03.2026. 20.02.2026 за вх. № 11224 судом зареєстровано отримані від представника позивача додаткові пояснення у справі ( т. 2 а. с. 200-206 ). В судовому засіданні 23.03.2026 представник позивача [PERSON] підтримала раніше надані пояснення та наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 23.03.2026 заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволені. Водночас, представник відповідача [PERSON] , не заперечував укласти мирову угоду та сплати заборгованість за вислугу років, але в іншому розмірі ніж зазначено у розрахункових листах у відповідності до законодавства України про оплату праці. На його думку, в розрахункових листах неправильно зазначені суми нарахування. Судом було вислухано пояснення представника позивача по справі, представників відповідача, досліджено матеріали справи та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 27 березня 2026 року о 12 год. 45 хв. ). Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Так, згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки [NUMBER] позивача [PERSON] , прізвище [PERSON] зміно на [PERSON] на підставі свідоцтва про укладення шлюбу ( а. с. 16 ), дата заповнення 02.09.1993, вбачається, що остання навчалася в Київському медичному училищі № 3 та свою трудову діяльність розпочала з 02.09.1996, Наказ № 185-к від 02.09.1996, зарахована на посаду зав. ФАП с Поправка на період відсутності основного працівника. З 18.05.1997 переведено на постійну посаду зав. ФАП с. Поправка ( Наказ № 37-к від 18.05.1997 ). З 01.12.2003 працювала на посаді сестри медичної палатної у Рокитнянській райлікарні ( Наказ № 74 від 01.12.2003). З 04.10.2004 працювала у Дошкільному навчальному закладі № 7 «Орлятко» на посаді медичної сестри (Наказ № 76-к від 01.10.2004 ). З 03.05.2006 переведено на посаду старшої медичної сестри ( Наказ № 14-іс від 28.04.2006 ). З 01.09.2011 прийнято на посаду сестри медичної палатної в спеціалізоване кардіологічне відділення з ліжками інтенсивної терапії у Міській лікарні № 1 ( Наказ № 241-к від 01.09.2011 ). 19.09.2014 переведено в блок інтенсивної терапії і реанімації спеціалізованого кардіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії на посаду сестри медичної за Наказом № 161 від 11.06.2014. Відповідно до наказу № 220 від 30.12.2016 змінено назву Білоцерківської міської лікарні № 1 на Комунальний заклад Білоцерківської міської лікарні Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1». Згідно Наказу № 190 від 07.12.2018 змінено назву Комунального закладу Білоцерківської міської лікарні Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» на Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1». З 01.01.2024, відповідно до Наказу № 550-с від 25.12.2023 позивача переведено на посаду сестри медичної палатної відділення інтенсивної реперфузійної терапії ( через зміни у штатному розписі ). 31.03.2025 позивача звільнено за власним бажанням, Наказ № 189-к від 28.03.2025 ( а. с. 18-22 ). Крім того, міститься в справі сам Наказ № 189-к від 28.03.2025, яким звільнено [PERSON] , сестру медичну стаціонару блоку інтенсивної терапії, 31.03.2025 за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України. Бухгалтерії виплатити грошову компенсацію за невикористані відпрацьовані дні щорічної основної і додаткової відпустки: 18 календарних днів за робочий рік з 01.09.2024 по 31.03.2025 ( а. с. 23 ). На даному підприємстві існує діючий Колективний договір від 17 травня 2022 року, укладеного між керівництвом КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» та трудовим колективом Комунального некомерційного підприємства БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1», зареєстрований в Білоцерківській міській раді за № 18 від 26 травня 2022 року (т.1 а. с. 126-179 ). Додатком 4 до Колективного договору є положення про оплату праці в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» ( т. 1 а. с. 149-146 ). Згідно з пунктом 2.16. додатку 4 встановлено надбавки: за вислугу років медичним і фармацевтичним працівникам у розмірі: 10% посадового окладу при стажі понад 3 роки; 20% посадового окладу при стажі роботи понад 10 років; 30% посадового окладу при стажі роботи понад 20 років, що відповідає постанові КМУ від 29.12.2009 № 1418. В матеріалах справи містяться накази КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» № 93 від 21.02.2023 про призупинення нарахування і виплати доплат до заробітної плати працівників КНП БМР «БМЛ № 1» з 01.02.2023 та № 62 від 15.01.2024 про призупинення нарахування і виплати доплат до заробітної плати працівників КНП БМР «БМЛ № 1» з 01.01.2024 ( т. 1 а. с. 71, 72 ). У вищевказаних наказах вказано, зупинити виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу; доплату за вислугу років медичним працівникам; доплату працівникам ( у т. ч. молодшим медичним сестрам ), які використовують в роботі дезінфікуючи засоби. Підставою призупинення таких виплат вказано, я запобігання виникненню ризиків розбалансування фонду оплати праці, створення умов для своєчасної виплати заробітної плати. Так, представник позивача в межах заявлених вимог ( з 01.01.2023 по 31.12.2024 ) зазначала про те, що позивачу в зазначений період не було сплачено надбавку за вислугу років у розмірі 30%. Відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків по заробітній платі [PERSON] , позивачу в зазначений період нараховано заробітну плату, в тому числі надбавку за вислугу років у розмірі, 30% від посадового окладу, однак вказану надбавку знято ( не виплачено ) ( т. 2 а. с. 26-29 ). Те, що не була виплачена надбавка позивачу за вислугу років, а також при звільненні не було спростовано і з боку сторони відповідача, навпаки підтверджено в судовому засіданні під час розгляду справи представником. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ). Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника ( ч. 1 ст. 47 КЗпП України ). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати ( ч. 1 ст. 116 КЗпП України ). Отже, за вищевказаний позивачем період в позовній заяві, позивачу дійсно не було виплачено надбавку за вислугу років від посадового окладу ( 30% ), однак, така сума після проведення судом розрахунку складає саме у загальному розмірі 71 163,19 грн, а не у сумі 99 648 грн, яку представник позивача просила стягнути з відповідача звертаючись з позовними вимогами ( т. 1 а. с. 9 ). Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DomboBeheer B.V. v. theNetherlands, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993). Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За правилом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX, заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Відповідно до частини першої статі 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»). У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до складу якої входить основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, судом встановлено, що надбавка за вислугу років є складовою частиною заробітної плати працівника. Згідно зі статтею 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічне положення закріплене також у частині 1 статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Так, постановою Кабінету Міністрів України № 1418 від 29.12.2009 затверджено «Порядок виплати надбавки за вислугу років медичним, фармацевтичним працівникам і фахівцям з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я», яка набрала чинності з 01.01.2010. Згідно з вказаним Порядком, надбавка за вислугу років установлюється медичним, фармацевтичним працівникам і фахівцям з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я залежно від стажу роботи в такому розмірі: при стажі роботи понад 3 роки розмір щомісячної надбавки до посадового окладу встановлюється у розмірі 10%, при стажі роботи понад 10 років - 20%, при стажі роботи понад 20 років - 30%. Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці працівників державних та комунальних закладів охорони здоров`я» № 28 від 13.01.2023 встановлені обмеження оплати праці медичних, фармацевтичних працівників та фахівців з реабілітації за виконану у повному обсязі місячну (годинну) норму праці установлюється в межах фонду оплати праці. При цьому, вимоги підпункту 1 цього пункту не поширюються на: державні та комунальні заклади охорони здоров`я, які мають укладені з Національною службою здоров`я договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, якщо витрати на оплату праці з нарахуваннями за поточний місяць, що розраховані відповідно до абзаців третього і четвертого підпункту 1 цього пункту, перевищують 85 відсотків отриманих у поточному місяці грошових коштів з урахуванням накопичених залишків; медичних працівників, які залучені виключно до надання первинної медичної допомоги (лікарів або інших медичних працівників, які працюють під керівництвом таких лікарів), у разі, коли лікаря обрали менше ніж 70 відсотків пацієнтів оптимального обсягу практики первинної медичної допомоги. Судом в межах даного спору встановлено, що позивач [PERSON] мала вислугу років, отже і мала право на виплату надбавки за вислугу років щомісячно у розмірі 30% від посадового окладу, однак відповідач у період з січня 2023 року по грудень 2024 року ( в межах заявлених вимог ), включно, таку надбавку не виплачував, що вбачається з наявних у справі розрахункових листків. Так, з розрахункових листків вбачається, що в зазначений позивачем період нараховувалася надбавка за вислугу років, але фактично не виплачувалася, лише за вказаний період позивачем, в січні 2023 року та в грудні 2023 року надбавка за вислугу років була виплачена, в інші періоди ( в межах позовних вимог ), надбавка за вислугу років нараховувалася, але не сплачувалася. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 роз`яснено, що при вирішенні спорів про оплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Слід зауважити, що матеріалами справи не підтверджено факт фінансових труднощів у відповідача, або мають укладені з Національною службою здоров`я договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, якщо витрати на оплату праці з нарахуваннями за поточний місяць, що розраховані відповідно до абзаців третього і четвертого підпункту 1 цього пункту, перевищують 85 відсотків отриманих у поточному місяці грошових коштів з урахуванням накопичених залишків, або наявність медичних працівників, які залучені виключно до надання первинної медичної допомоги (лікарів або інших медичних працівників, які працюють під керівництвом таких лікарів), у разі, коли лікаря обрали менше ніж 70 відсотків пацієнтів оптимального обсягу практики первинної медичної допомоги. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Матеріалами справи підтверджується невиплата відповідачем надбавки за вислугу років позивачу за період з лютого 2023 року по листопад 2023 року та з січня 2024 року по грудень 2024 року у загальному розмірі 71 163,19 гривень. Слід зазначити, що згідно з абз. 2 п. 3 Порядку № 100 суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із указаних сум присуджених за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з них при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми зменшуються на суми податків і зборів. Схожі правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 16.11.2020 у справі № 607/3509/17; від 25.03.2021 у справі № 185/2109/18-ц; від 03.11.2021 у справі № 645/2856/18; від 23.12.2021 у справі № 607/1429/17. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають до часткового задоволення позову у розмірі 71 163,19 гривень. Під час розгляду справи представником відповідача наголошувалося на тому, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду, оскільки остання була обізнана з наказами КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» № 93 від 21.02.2023 про призупинення нарахування і виплати доплат до заробітної плати працівників КНП БМР «БМЛ № 1» з 01.02.2023 та № 62 від 15.01.2024 про призупинення нарахування і виплати доплат до заробітної плати працівників КНП БМР «БМЛ № 1» з 01.01.2024, а також отримувала щомісячно розрахункові листи, в яких відображалося нарахування сум за вислугу років щомісячно, які фактично не сплачувалися. З цього приводу суд зазначає про таке. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України. Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Проте, варто зауважити, що Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025. Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України. У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України. Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача на пропущення з боку сторони позивача строку для звернення працівника до суду про стягнення надбавки за вислугу років, що є складовою частиною заробітної плати працівника такою, не підлягає врахуванню, оскільки звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику надбавки за вислугу років не обмежується будь-яким строком. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» про стягнення надбавки за вислугу років є такою, що підлягає до часткового задоволення з урахування вищенаведеного. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру, судовий збір становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (що у 2025 році становило 15140 грн). Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору (абзац 1, 21 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог позивача, який становить 71 163,19 грн, у дохід держави необхідно стягнути судовий збір з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1» за ставками, які діяли у 2025 році у розмірі 1 відсотку від загальної суми задоволених позовних вимог майнового характеру, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial