Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 09.02.2022 року [PERSON] із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклала договір № 463391560, за яким отримала кредит в сумі 6200 грн. зі сплатою відсотків за його користування, розмір якого з часом було збільшено до 22000 грн. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, за яким кредитор передав ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги до відповідача на підставі додаткових угод. 23.02.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 23/0224-01, за яким новий кредитор передав ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату належні йому права вимоги до відповідача. 15.07.2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу № 15/07/25-Е, за яким новий кредитор передав ТОВ «ФК «Ейс» за плату належні йому права вимоги до відповідача. Всупереч умовам договору відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права грошової вимоги не здійснив погашення заборгованості, маючи борг в сумі 31117 грн., з яких 22000 грн. сума боргу, 9117 грн. сума боргу за відсотками. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідачки на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 463391560 від 09.02.2022 року в сумі 31117 грн., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2662,40 грн. та правничу допомогу в сумі 7000 грн. Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Поляков О. В., у позовній заяві просив провести розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Відповідачка, [PERSON] , не висловила заперечень проти розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, а також не скористалася своїм право на подання відзиву на позов ТОВ «ФК «Ейс». Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 09.02.2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та особою [PERSON] за допомогою електронного підпису шляхом одноразового ідентифікатору MNV3C9J3 на мобільний телефон позичальника ( [NUMBER] ), вказаний у заявці на видачу позики, було укладено договір кредиту № 463391560, за умовами якого кредитор надав боржнику кредитний ліміт в сумі 22000 грн. шляхом перерахування коштів на карту № [NUMBER] хх-хххх-0112 зі сплатою відсотків у розмірі 2,10 % від суми боргу за кожен день користування кредитом. З матеріалів позову вбачається, що грошові кошти в загальній сумі 22000 грн. на виконання умов кредитного договору № 463391560 від 09.02.2022 року були направлені кредитором 09.02.2022 року та 13.02.2022 року на банківську карту № [NUMBER] хх-хххх-0112. Судом також було встановлено, що 28.11.2018 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] , на підставі додаткових угод. Також встановлено, що 23.02.2024 р. між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір № 23/0224-01, за яким ТОВ «Таліон Плюс» передало ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] . Крім того 15.07.2025 р. між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір № 15/07/25-Е, за яким ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] . Так відповідно до витягу з Реєстру боржників відповідно до Договору № 15/07/25-Е вбачається, що ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 31117 грн., з яких 22000 грн. сума боргу, 9117 грн. сума боргу за відсотками. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином суд встановив, що права вимоги за договором кредиту № 463391560 від 09.02.2022 року перейшло до позивача. Натомість, суд встановив, що за інформацією від 27 лютого 2026 року АТ «Укрексімбанк» вбачається, що на [PERSON] , ІПН: [NUMBER] , в АТ «Укрексімбанк» не було емітовано карту № [NUMBER] хх-хххх-0112, оскільки така особа взагалі не була емітентом банку у період з 09.02.2022 року по 18.02.2022 року. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК. За ч. 1, 4 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Таким чином на підставі наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що доказів того, що договір від 09.02.2022 року № 463391560 був укладений саме із [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, матеріали справи не містять, оскільки ідентифікацію відповідача за допомогою одноразового ідентифікатора проведена на номер телефону [NUMBER] , вказаний в заявці на отримання кредиту. Однак доказів належності такого номеру саме [PERSON] матеріали справи не містять. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що платіжна карта № [NUMBER] хх-хххх-0112, на яку було перераховано кредитні кошти в сумі 22000 грн. належала [PERSON] у спірний період, що, натомість, було спростовано інформацією АТ «Укрексімбанк» від 27.02.2026 року. Отже, доказів того, що на картку саме [PERSON] 09.02.2022 року та 13.02.2022 року було зараховано грошові кошти в сумі 6200 грн. та 15800 грн. відповідно за договором № 463391560 від 09.02.2022 року, матеріали справи не містять. Внаслідок наведеного вмотивування суд відкидає посилання представників позивача на те, що такий відповідач отримав фактично позику від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в загальній сумі 22000 грн. за договором № 463391560. Таким чином суд не приймає до уваги й надані представником позивача довідку та розрахунок заборгованості [PERSON] за договором № 463391560 від 09.02.2022 року. Отже, за встановлених обставини вбачається, що перед судом позивачем не було доведено цивільно-правової відповідальності [PERSON] перед ТОВ «ФК «Ейс». При цьому саме на первинного кредитора було покладено обов`язок ідентифікації та верифікації фізичної особи, яка звернулась за отриманням електронного платіжного засобу. Отже, суд відкидає посилання представника позивача на те, що при укладенні кредитного договору дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, так і прийняті ними, оскільки вони не заслуговують на увагу, бо укладання договору від 09.02.2022 року № 463391560 відбулось з порушенням законодавства, тобто без дотримання волевиявлення [PERSON] на здійснення такого правочину та фактичного отримання нею грошових коштів за таким договором. Аналогічна правова позиції була викладена Київським апеляційним судом у постанові від 3 лютого 2020 року по справі № 757/39053/18-ц та Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року по справі № 759/4025/19. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Ейс», заявлені до відповідача, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed