Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (далі по тексту рішення - ТОВ «ФК «Гелексі») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за договором позики в загальному розмірі 20199 грн. 60 коп., з яких: заборгованість за позикою складає 4000 грн. 00 коп.; заборгованість по процентам та комісії за користування позикою - 16199 грн. 60 коп.. Позов обгрунтовується тим, що 07 серпня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (з 23 червня 2026 року назву змінено на ТОВ «ФК «Гелексі»), як позикодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, був укладений договір позики №20677, за яким товариство надало відповідачу на умовах строковості, поворотності та оплатності в якості позики грошові кошти в сумі 4000,00 грн. на наступних умовах: стандартна процентна ставка - 0.01% в день, розмір комісії - 1.9%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу - 3.0%. Вказаний договір позики був укладений сторонами в електронній формі відповідно до ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом його підписання відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач прохав стягнути із [PERSON] на його користь зазначену вище суму заборгованості. З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 2423,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.. Відповідач по справі [PERSON] відзиву на позовну заяву ТОВ «ФК «Гелексі» разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог та розміру судових витрат у встановлений судом строк не подала. ІІ. Заяви та клопотання. Представник позивача згідно заяви, викладеної в прохальній частині позовної заяви, не заперечував проти винесення судом заочного рішення в справі (а.с.5). Згідно поданої до суду 26 березня 2026 року заяви відповідач [PERSON] прохала розглянути справу без її участі. Зазначила про часткове визнання нею позову в частині заборгованості за сумою позики 4000,00 грн. та невизнання заборгованості за відсотками та комісією за користування позикою в сумі 16199,60 грн., як такої, що є завеликою та перевищує суму позики в декілька разів. Також заперечила проти визначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. та прохала суд його зменшити як такого, що не відповідає виконаній адвокатом роботі по даній справі (а.с.47). Інших заяв та клопотань від відповідача по справі [PERSON] в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про відкладення судового розгляду, витребування доказів, на дату проведення судового засідання не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.33-34). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 07 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі», як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений договір позики №20677 (далі - Договір, договір позики, договір №20677), який згідно положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений в електронній формі шляхом його підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 18425621 (а.с.6-9). Згідно з умовами укладеного Договору (пункти 1.1, 1.2, підпункти 1.1.1, 1.1.5) ТОВ «ФК «Гелексі» надає відповідачу [PERSON] в безготівковій формі (шляхом зарахування на банківський рахунок позичальника) позику у сумі 4000,00 грн. зі строком повернення позики (терміном платежу) 05 вересня 2018 року, а відповідач зобовязується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору. За змістом підпунктів 1.1.2.1, 1.1.2.2, пунктів 1.1.3, 1.1.4 Договору плата за користування позикою становить: у виді процентів - 0.01% в день від поточного залишку позики; комісії - 1.5% в день від початкового розміру позики відповідно до п.п.1.1.1 Договору; нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Відповідно до підпункту 3.2.3 Договору позичальник має право продовжити строк Договору (не більше 3-х разів поспіль) та повернути позику до закінчення строку, на який був продовжений строк Договору. У разі продовження строку Договору позичальником - нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів, на яку продовжено строк Договору (пункт 4.4 Договору). Позичальник зобовязаний не пізніше дати, вказаної в п.п.1.1.5 Договору, повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим Договором та додатками до нього; при продовженні строку Договору сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (в разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку Договору (підпункти 3.4.1, 3.4.2 Договору). Відповідно до пункту 4.1 Договору позичальник зобовязується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобовязання, встановлені Договором, не пізніше 05 вересня 2018 року. Повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті (пункт 4.2 Договору). Згідно з Графіком платежів до Договору повернення відповідачем [PERSON] позики здійснюється шляхом сплати нею суми позики 4000,00 грн., процентів за користування позикою в сумі 11,6 грн. та комісійної винагороди за користування позикою в сумі 1740,00 грн., а всього: 5751,60 грн. (а.с.13). Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в п.п.1.1.5 Договору включно (пункт 4.3 Договору). 07 серпня 2018 року відповідач [PERSON] ознайомилась з умовами кредитування, викладеними в паспорті позики (а.с.10-12). 07 серпня 2018 року ТОВ «ФК «Гелексі» на виконання умов договору позики було здійснено переказ грошових коштів в загальній сумі 4000 грн. 00 коп. на картковий рахунок відповідача [PERSON] , електронним платіжним засобом до якого є банківська картка № [NUMBER] , що відповідає сумі кредиту та способу його надання згідно з умовами укладеного між сторонами Договору (а.с.21). Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором за період з 07 серпня 2018 року по 02 січня 2019 року загальний розмір заборгованості відповідача становить 21742,54 грн., з яких: заборгованість за сумою позики - 4000,00 грн. заборгованість за простроченими процентами - 59,60 грн. та за простроченими комісіями - 16140,00 грн.. Здійснені відповідачем оплати за кредитом відсутні (а.с.14-17). Під час судового розгляду справи відповідачем [PERSON] , з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення нею 07 серпня 2018 року договору позики та отримання від позивача в позику грошових коштів у зазначеному вище розмірі. Доказів здійснення погашення заборгованості за наданим кредитом в повному обсязі або частково відповідачем [PERSON] під час судового розгляду також надано не було. Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні. V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків та оформлена в електронній формі. За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договір позики №20677 від 07 серпня 2018 року був підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора 18425621, що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт кредитодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання нею одноразового ідентифікатора, укладення кредитного договору було б технічно неможливим. Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «ФК «Гелексі» щодо здійснення саме відповідачем [PERSON] електронного підпису кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора 18425621 суду надано не було. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення кредитного договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. За змістом ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обовязки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обовязковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобовязання його сторони набувають обовязки (а не лише субєктивні права), які вони мають виконувати (див. постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див. постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Судом встановлено, що матеріали цивільної справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування факту отримання грошових коштів за договором позики, укладеним між нею з позивачем ТОВ «ФК «Гелексі» та презумпцію його правомірності. Зазначений договір з огляду на відсутність доказів протилежного не визнавався судом недійсним. Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за договором позики №20677 від 07 серпня 2018 року вбачається, що заборгованість за сумою позики складає 4000,00 грн., за простроченими процентами - 59,60 грн. та за простроченими комісіями -16140,00 грн.. Перевіряючи обґрунтованість предявленої до стягнення суми заборгованості відповідача за договором позики, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що визначений договором позики розмір грошових коштів, які були надані відповідачу в якості кредиту, становить 4000,00 грн.. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума внесених відповідачем грошових коштів на погашення позики відсутня. Отже, розмір заборгованості відповідача за сумою позики становить 4000,00 грн.. Разом з тим, за змістом ст.1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18). В усталеній практиці Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобовязання. Судом по справі встановлено, що визначеним в підпункті 1.1.5 Договору строком повернення позики є 05 вересня 2018 року і обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісій за цим Договором також здійснюється до строку повернення позики, зазначеному в підпункті 1.1.5 Договору, що безпосередньо узгоджено сторонами в пункті 4.3 Договору. Нарахування позивачем, як позикодавцем, процентів та комісій за користування позикою саме до 05 вересня 2018 року включно відповідає Графіку платежів, який є невідємним додатком до Договору та згідно з яким сторони визначили суми процентів та комісій, що підлягають сплаті відповідачем за користування наданою їй ТОВ «ФК «Гелексі» позикою. Отже, узгоджений сторонами договору позики період нарахування позикодавцем процентів за користування наданою відповідачу [PERSON] позикою становив саме 29 днів (з 07 серпня 2018 року по 05 вересня 2018 року), а тому нарахування процентів в сумі по 0,40 грн. за кожний день (0,01% від 4000,00 грн.) протягом цього періоду є правомірним, оскільки відповідає підпунктам 1.1.2.1, 1.1.5 та пункту 4.3 договору позики і становить 11,60 грн. (0,40 грн. х 29 днів). З цих же підстав також правомірним є нарахування позивачем комісії за період з 07 серпня 2018 року по 05 вересня 2018 року (визначений договором строк користування позикою), із розрахунку 60,00 грн. в день (1,5% від 4000,00 грн.), що становить 1740,00 грн. (29 дні х 60,00 грн.). У постанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 виснувала: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст.1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після предявлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обовязок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обовязок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобовязань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до предявлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обовязок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобовязання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи предявлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання зобовязання. Зазначене є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобовязання». Враховуючи, що позика надавалась строком на 29 днів до 05 вересня 2018 року включно, то позивач ТОВ «ФК «Гелексі» має право стягнути заборгованість з нарахованих та несплачених процентів за користування позикою, а також за комісійною винагородою у межах погодженого сторонами строку користування позикою. Натомість подальше, поза цим строком (після 05 вересня 2018 року), нарахування передбачених Договором процентів та комісії за користування відповідачем грошовими коштами, наданими у позику, є необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам Договору. Доказів продовження відповідачем [PERSON] строку договору позики згідно з підпунктами 3.2.3 та 3.4.2 Договору, зокрема, шляхом сплати нею процентів та комісійної винагороди за користування позикою у день продовження такого строку, позивачем суду надано не було і обставина не вчинення відповідачем таких дій безпосередньо підтверджується наданим ТОВ «ФК «Гелексі» розрахунком заборгованості, з якого вбачається відсутність внесення [PERSON] будь-яких грошових коштів на оплату процентів та комісійної винагороди як станом на 05 вересня 2018 року, так і в подальшому. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимог про застосування наслідків порушення грошового зобовязання, зокрема за прострочення сплати суми позики та інших платежів згідно з ч.2 ст.625 ЦК України (стягнення з відповідача індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми) позивач не заявляв, обгрунтований розрахунок зазначених сум, як таких, що підлягають стягненню з відповідача, до суду позивачем також не подавався. За вказаних обставин, враховуючи на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України зазначені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин та диспозитивність цивільного судочинства, суд, здійснюючи розгляд справи в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що розмір процентів та комісійної винагороди відповідно до умов договору позики №20677 від 07 серпня 2018 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Гелексі», становить 1751,60 грн., з яких: 11,60 грн. (проценти за користування позикою) та 1740,00 грн. (комісійна винагорода за користування позикою) за період з 07 серпня 2018 року по 05 вересня 2018 року включно. На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт не виконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики №20677 від 07 серпня 2018 року щодо повернення суми позики, процентів та комісії у розмірах та строки, передбачені цим договором, та приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованості за: сумою позики - 4000 грн. 00 коп., процентами - 11,60 грн. та комісією - 1740 грн. 00 коп., а всього в загальному розмірі 5751 грн. 60 коп.. Даний висновок суду про часткове задоволення позову грунтується саме на дослідженні судом умов укладеного відповідачем з ТОВ «ФК «Гелексі» договору позики та вимогах закону, а тому не може свідчити про порушення судом обов`язку доказування, передбаченого ст.81 ЦПК України. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ «ФК «Гелексі» звернувся до суду з позовом майнового характеру в електронній формі, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 2423 грн. 00 коп. з урахуванням пониження ставки судового збору на коефіцієнт 0,8 (а.с.1). Враховуючи, що визначений законом розмір судового збору, який підлягав сплаті позивачем становить 2422 грн. 40 коп., розподіл судових витрат здійснюється судом, виходячи саме із зазначеної суми, оскільки обовязок щодо сплати судового збору в іншій частині (00 грн. 60 коп.), не може бути покладений на відповідача, як такий, що перевищує встановлений законом розмір. З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача по справі [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача по справі ТОВ «ФК «Гелексі» кошти по сплаті судового збору в розмірі 689 грн. 75 коп. (2422 грн. 40 коп. (100%) - 1732 грн. 65 коп. (71,526169%), при цьому 71,526169% = 14448 грн. 00 коп. (сума заборгованості, у стягненні якої судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Враховуючи надані на підтвердження розміру понесених ТОВ «ФК «Гелексі» витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. письмові докази (копії договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, акту №20677 наданих послуг правничої допомоги за цим договором від 01 вересня 2025 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Рудзея Ю.В., довіреності від 09 липня 2025 року), часткове задоволення позовних вимог, а також заперечення відповідача щодо визначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку про часткове задоволення визначеного адвокатом Рудзеєм Ю.В. розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення на користь позивача ТОВ «ФК «Гелексі» з відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1423 грн. 69 коп. (28,473831% від 5000,00 грн., де 28,473831% - відсоток, що відповідає розміру задоволених позовних вимог). Інші судові витрати, повязані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed