Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] до Новокаховської міської військової адміністрації Каховського району Херсонської області про визнання права власності. В обґрунтування позову посилалася на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , вул. Дружби. Зазначена квартира належить Позивачу на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 29.02.2000. Зазначений договір було зареєстровано 03.03.2000 Херсонським бюро технічної інвентаризації (Каховська філія) за номером 2326/13, що підтверджується відбитком реєстраційного напису на договорі купівлі продажу. 05.04.2024 позивач звернувся із заявою №60320558 про реєстрацію права власності на квартиру до Державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ. 22.04.2024 позивач отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №72743598, яке мотивоване тим, що не надано інформацію про підтвердження реєстрації права власності. Також зазначено, що майно територіально підпорядковане Новокаховському бюро технічної інвентаризації, яке тимчасово знаходиться під окупацією рф. Враховуючи вищенаведене, представник позивача просила визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру загальною площею - 45,1 кв.м, житловою - 31,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач, його представник у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник відповідача у підготовче засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2000, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Н.Каховського нотаріального округу Крамчаніним С.А. та зареєстровано Херсонським бюро технічної інвентаризації (Каховська філія) за номером 2326/13 03.03.2000. У Договорі зазначено,що квартира має загальну площу - 45,1 кв.м, у тому числі житлову - 31,5 кв.м. На звороті зазначеного вище Договору міститься інформація про те, що вказана у цьому документі квартира зареєстрована на праві приватної власності Херсонським бюро технічної інвентаризації (Каховська філія) за номером 2326/13. Згідно з технічним паспортом на квартиру, квартира [ADDRESS] вул. Дружби. 05.04.2024 позивач звернувся із заявою №60320558 про реєстрацію права власності на квартиру до Державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ. З відповіді Херсонської обласної ради від 12.04.2024 №165 слідує, що вони не можуть надати інформацію щодо запитуваного об`єкту нерухомого майна, так як це майно територіально підпорядковане Новокаховському бюро технічної інвентаризації, яке на даний час тимчасово знаходиться під окупацією. 22.04.2024 позивач отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №72743598, яке мотивоване тим, що не надано інформацію про підтвердження реєстрації права власності. Також зазначено, що майно територіально підпорядковане Новокаховському бюро технічної інвентаризації, яке тимчасово знаходиться під окупацією рф. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У цій справі позивач був вимушений звернутися до суду з позовом, оскільки держава фактично не визнає за ним права власності на нерухоме майно, про що свідчить відмова державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У цій справі державний реєстратор позбавлений можливості перевірити інформацію щодо фактів оформлення та/або реєстрації права власності на спірне майно за період з лютого 2000 року, коли позивач набув право власності на спірне майно, до 01.01.2013, коли повноваження з державної реєстрації прав власності на нерухоме майно були передані місцевими органами державної реєстрації прав. Проте, відсутність об`єктивної можливості підтвердити факт оформлення та/або реєстрації права власності за позивачем на спірне майно у зв`язку з місцезнаходженням КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» на тимчасово окупованій території, а також відмова (незалежно від її правомірності) державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірне майно за позивачем, створили ситуацію, при якій позивач не може реалізовувати свої правомочності як власник майна. В той же час, Конституція України у статті 41 гарантує непорушність права власності та усі три правомочності власника: володіти, користуватися та розпоряджатися. Невизнання державою права власності позивача на спірне майно є втручанням у це право, яке не переслідує легітимну мету та не є необхідним у демократичному суспільстві, а отже порушує гарантії, закріплені у статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за позивачем, а не за іншою особою. У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власники втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в них документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. У справі за позовом представника позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на спірне майно за будь-якою іншою особою. При цьому у позивача наявний Договір купівлі-продажу майна, але з причин, які зазначені вище, цей документ не надає змоги позивачу беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, наслідком чого має бути державна реєстрація такого права. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи були підтверджені обставини, на які позивач посилається як на підставу свого позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved