Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про дання поворотної фінансової допомоги від 05 травня 2024 року б/н у розмірі 198807 грн. та за договором займу № б/н від 27.07.2021 року у розмірі 279000 грн, а також суму судового збору у розмірі 3822 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.05.2021 [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у сумі 198807,20 грн. шляхом перерахування на банківський рахунок відповідача, відкритий в ПАТ «Восток». На підтвердження передання грошових коштів позивачем надано копію платіжного доручення № 1 від 05 травня 2021 року, в якому вказано призначення платежу «Надання возвратної фін. допомоги згідно договору № б/н від 05.05.2021 року без ПДВ». А також 27.07.2021 фізична особа-підприємець [PERSON] отримала від позивача поворотну фінансову допомогу у сумі 279000 грн., шляхом переказу готівкових коштів через касу банку ПАТ «Восток». На підтвердження передання грошових коштів позивач надав копію заяви про переказ готівки № СВ05276933/1 від 27 липня 2021 року, де в призначенні платежу зазначено «Надання поворотної безвідсоткової фін допомоги на зворот. основі згідно договору займу № б/н 27.07.2021 року від [PERSON] без ПДВ». Позивач, кваліфікуючи вказані платежі як поворотну фінансову допомогу, що за своєю правовою природою є договором позики, 11 листопада 2024 року звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми заборгованості у строк 5 банківських днів. Лист-вимога була направлена на офіційну електронну адресу відповідача, вказану в Електронному кабінеті відповідача. А також аналогічний лист-вимога був надісланий позивачем засобами поштового зв`язку «Укрпошта» на адресу відповідача. Відповідачем заборгованість повернута не була.. На день подання позову договори про надання поворотної фінансової допомоги, на які посилається позивач, не збереглися. Позивач вказує, що існування договірних відносин та отримання відповідачем коштів від позивача підтверджується платіжним дорученням та заявою про переказ готівки. Позивач виконав зобов`язання за договорами, однаку відповідачем сума боргу повернута не була, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2024 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Враховуючи, що позивач та відповідач, які є громадянами України, проживають за межами України - у Королівстві Іспанія, ухвалою Верховного суду від 27.05.2025 року було визначено підсудність справи Приморському районному суду м. Одеси. 24.04.2025 від відповідача надійшли письмові пояснення, згідно з якими просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач посилається на відсутність будь яких письмових, в тому числі електронних, документів, які б підтверджували укладення договорів поворотної фінансової допомоги (позики). Також відповідач вказує, що платіжне доручення та заява про переказ готівки не місять відомостей стосовно істотних умов договору поворотної фінансової допомоги як сума коштів, порядок їх передачі, строк повернення, а підстави платежу, на думку відповідача, визначені виключно на розсуд позивача. Відповідно відповідач стверджує, що у неї відсутні зобов`язання щодо повернення коштів позивачу на суму 477807,20 грн у зв`язку відсутністю договорів, на які посилається позивач, як підставу для стягнення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених в письмових поясненнях. Представник відповідача підтвердив, що грошові кошти були отримані від позивача на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] та не повертались відповідачем на адресу позивача. Заперечення проти позовних вимог обґрунтовані відсутністю письмових договорів про надання поворотної фінансової допомоги (позики), з посиланням на правові позиції Верховного суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 05 травня 2021 року [PERSON] здійснив банківський переказ на адресу фізичної особи-підприємця [PERSON] на суму 198807,20 грн. на банківський поточний рахунок фізичної особи-підприємця, відкритий в ПАТ «Восток». В призначенні платежу вказано: «Надання возвратної фін. допомоги згідно договору № б/н від 05.05.2021 року без ПДВ». Вказане підтверджується копією платіжного доручення № 01 від 05 травня 2021 року, з відміткою банківської установи про проведення платіжної операції 05 травня 2021 року. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти надходження вказаних грошових коштів на банківській рахунок ФОП [PERSON] . 27 липня 2021 позивач ініціював переказ 279000 грн., які були внесені у готівковій формі в касу банку ПАТ «Восток» для зарахування на банківський поточний рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] , із зазначенням призначення платежу: «Надання поворотної безвідсоткової фін допомоги на зворот. основі згідно договору займу № б/н 27.07.2021 року від Шпильовий К.О. без ПДВ». На підтвердження позивачем надано копію Заяви про переказ готівки № СВ05276933/1. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти надходження вказаних грошових коштів на банківській рахунок ФОП [PERSON] . Представником відповідача в судовому засіданні підтверджено, що вказані вище грошові кошти одержані ФОП [PERSON] від [PERSON] та позивачу не повертались. Суд виходить з положень ч. 1 ст. 50, ст. 51, ч. 1 ст. 52 Цивільного кодексу України, за змістом яких право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу фізичної особи - підприємця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи - підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності такої особи та жодним чином не обмежує їх. Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. (постанова Верховного суду від 28.07.2021 у справі № 916/403/21). Виходячи з усталених правових позицій Верховного суду, суд вказує, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 920/1275/16, від 12.03.2024 у справі № 925/989/22). Про пов`язаність майнових прав та обов`язків фізичної особи, набутих як у зв`язку із підприємницькою діяльністю так і поза нею, додатково свідчить те, що у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 916/559/17) Відповідна правова позиція ґрунтується на концепції єдності суб`єкта права, відповідно до якої фізична особа та фізична особа - підприємець є єдиним суб`єктом із точки зору прав і обов`язків. Статус фізичної особи - підприємця лише уточнює характер діяльності фізичної особи, але не змінює її правового становища у правовідносинах. (постанова Верховного суду від 15.01.2025 у справі 906/63/24 ) Таким чином, [PERSON] є належним відповідачем у цьому спорі. Суд погоджується з позицією відповідача щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості у зв`язку з недоведеністю існування договірних правовідносин між сторонами щодо поворотної фінансової допомоги (позики), виходячи з наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина перша ст. 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (пп. 14.1 ст. 257 Податкового кодексу України). Правовою основою для отримання позики або поворотної фінансової допомоги є договір позики. Відносини за договором позики регулюються ст.ст. 1046-1053 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (постанова Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20). Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику». Виходячи з правової позиції Верховного суду, суд зазначає, що по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику; законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа;розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником; вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору. (постанова Верховного суду від 09.08.2023 року у справі № 755/16831/19) Таким чином, ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між [PERSON] та ФОП [PERSON] договору від 05.05.2021 року та договору займу від 27.07.2021 року, свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаними договорами. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц). Враховуючи викладене, суд виходить з наступного. Беручи до уваги, що договір від 05.05.2021 року та договору займу від 27.07.2021 року не були укладені, то вбачається відсутність правових підстав набуття відповідачем грошових коштів в розмірі 198807,20 грн. та 279000 грн. Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення Глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно зі ст. 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19). Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. (постанова Великої палати Верховного суду від 14.12.2021 року у справі № 643/21744/19). Таким чином, враховуючи, що представник відповідача в судовому засіданні підтвердив факт одержання від позивача вказаних грошових коштів, а також недоведеність існування договірних правовідносин між позивачем та відповідачем, наявні підстави для стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим, та таким що підлягає задоволенню в повному обсязі в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 3822,46 гривень судового збору.

Outcome: approved