Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Виклад позиції заявника. [PERSON] в особі представника Доценка Ю.Г. звернулося до суду з позовом в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , мешканки [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , з 1992 року по день його смерті [INFO] . Визнати майно, набуте [PERSON] РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] в період проживання однією сім`єю з серпня 1992 року по березень 2025 року, а саме частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250 спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на частину частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та частину земельної ділянки загальною площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивачка проживала у громадянському шлюбі з 1992 року в с. Андріївка Берестинського району Харківської області. Проживати разом з [PERSON] почали після його розлучення з колишньою дружиною [PERSON] , шлюб яких було розірвано згідно рішення Верхньодніпровського районного суду від 8 січня 1992 року. Починаючи з 1992 року позивачка з [PERSON] проживали разом повноцінною сім`єю, вели спільно господарство, підтримували тісні стосунки між собою, які притаманні подружжю та допомагали один одному. З 1992 року проживали сім`єю в [ADDRESS] в будинку, який отримав [PERSON] працюючи в колгоспі «КІМ», а з 12 вересня 2003 року в будинку по [ADDRESS] , який придбали за спільні кошти згідно договору купівлі-продажу і який до цього часу перебуває в нашій частковій спільній власності з померлим. Неодноразово між позивачкою та [PERSON] виникали розмови про реєстрацію шлюбу, але з різних причин відкладали дану подію на майбутнє. Обидва працювали, але з 2002 року чоловік залишив роботу в колгоспі з-за скорочення посади, почав хворіти та до 2022 року, а саме часу, коли почав отримувати пенсію за віком, перебував на забезпеченні позивачки. В 2019 році переніс операцію по видаленню язви 12-перстної кишки і з того часу почав сильно хворіти, постійно знаходився на лікуванні, а на початку 2024 року у нього було встановлено онкологічне захворювання і весь 2024 рік з перервами позивачка лікувала його в різних медичних закладах з проведенням сеансів хіміотерапії та опромінення. Неодноразово разом з чоловіком позивачка перебувала в лікарні під час проведення таких курсів і з дозволу лікарів залишалася поряд з чоловіком. Зважаючи на дороговартісне лікування онкозахворювання, на лікування чоловіка витрачалися всі їх спільні кошти, яких не вистачало і в 2024 році були продані трактор Т-16 та автомобіль Таврія, які були спільно придбані під час проживання в 1998 та 2001 році відповідно. Крім іншого, на спільні кошти тільки на протязі всіх років проживання придбали нові меблі, холодильник, телевізор та інші побутові речі, проводили благоустрій спільного будинку. До моменту смерті чоловіка, проживали разом в спільному будинку, який належить [PERSON] і чоловікові [PERSON] на праві приватної часткової власності за одним тим самим зареєстрованим місцем проживання, яке до цього часу ніхто з них не змінював, тобто, проживали однією сім`єю з померлим як чоловік та дружина, піклувалися один за одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, спільні витрати і спільне харчування. Після смерті чоловіка в березні 2025 року [PERSON] особисто, без сторонньої допомоги, на кошти, які збирала з пенсійних виплат і які частково були позивачкою запозичені, провела поховання чоловіка, поминальні міроприємства та встановила пам`ятник на його могилі. Дані твердження також можуть бути підтверджені свідченнями свідків, а саме старостою села [PERSON] , а також сусідів [PERSON] та [PERSON] , а також всіх мешканців села. Встановлення даного факту, а саме проживання однією сім`єю з [PERSON] без шлюбу позивачці необхідне так, як у неї виникло право на визнання права спільної сумісної власності на майно після смерті останнього як у дружини, яка проживала із померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але за умови, що такий встановлений рішенням суду. В період спільного проживання з [PERSON] за їх спільні кошти, а також в результаті спільної праці і зусиль їх сім`ї у спільну власність сім`ї було набуто житловий будинок за адресою [ADDRESS] в якому позивачка по цей час проживає та земельна ділянка площею 4,77 га, к.н. 6323180400:11:002:0250. Як було зазначено вище, за час їх спільного проживання однією сім`єю було придбано житловий будинок і чоловіком в 2002 році отримано земельну ділянку розміром 4,77 га. При зверненні до приватного нотаріуса Берестинського районного нотаріального округу Давиденко О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого громадянського чоловіка [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з не встановленням родинних зв`язків з померлим. Також, згідно постанови про вчинення нотаріальної дії встановлено, що крім позивачки, заяву на прийняття спадщини було подано сином померлого [PERSON] , який не проживав разом з батьком та був відсутній у його житті з часу розлучення з його матір`ю, а саме з 1992 року. З цього часу останній не спілкувався зі своїм батьком, взагалі нічим не допомагав йому, не надавав будь якої допомоги ні на лікування, ні на похорон, після його смерті взагалі не приїздив на могилу та не цікавився подальшим, окрім надання заяви нотаріусу на прийняття спадщини. За таких обставин, вважає, що наявними доказами підтверджується факт їх спільного проживання з померлим [PERSON] однією сім`єю, зокрема, ведення спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, а відтак, права позивачки на майно після його смерті, яке є їх спільною сумісною власністю. Позиція відповідача. 20 лютого 2026 року відповідач подав відзив, в якому просив в позові [PERSON] до [PERSON] в частині визнання земельної ділянки площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250 спільною власністю подружжя та визнання за [PERSON] , права власності на частину земельної ділянки загальною площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250, відмовити в повного обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, погоджується лише в частині визнання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю відповідач не погоджується в частині визнання земельної ділянки площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] , права власності на частину земельної ділянки загальною площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250. Спадкодавець [PERSON] на підставі розпорядження Кегичівської райдержадміністрації від 17 липня 2002 року № 194 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 4,77 га в межах згідно з планом. Тобто батько відповідача отримав 10 грудня 2002 року у приватну власність земельну ділянку (пай) в розмірі 4,77 га, яка за чинним на той час законодавством, насамперед до ст. 61 СК України, навіть не належала до складу об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Обсяг цивільних прав жінок та чоловіка, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, ніяк не може бути більший ніж у подружжя. А тому вважає, що вищезгадана земельна ділянка не належала, за чинним на той час законодавством, і до складу об`єктів права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, за ст. 74 СК України. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 02 січня 2026 року позивачка звернулася до Кегичівського районного суду Харківської області з позовом. Ухвалою суду від 02 січня 2026 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 07 січня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 29 січня 2026 року. Витребувано у нотаріуса копію спадкової справи. Ухвалою суду від 03 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначити до розгляду по суті на 27 березня 2026 року. Учасники справи у судове засідання не з`явились, належно повідомлені про його місце, дату і час, натомість надали заяви про розгляд справи без їх участі, окрім того: представник позивачки - про підтримання позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом встановлено, що [PERSON] 03 січня 1992 року розірвав шлюб із [PERSON] , що підтверджується копією рішення суду (а.с.14). Відповідно до довідки виданої старостою Кегичівської селищної ради Андріївського старостинського округу № 14-41/227 від 22 вересня 2025 року [PERSON] була разом із своїм співмешканцем [PERSON] зареєстрована і проживала в одній хаті за адресою: [ADDRESS] з 1995 року по 2003 рік та вели спільне господарство (копія, а.с.18). Відповідно до довідки виданої старостою Кегичівської селищної ради Андріївського старостинського округу № 14-41/228 від 22 вересня 2025 року [PERSON] була разом із своїм співмешканцем [PERSON] зареєстрована і проживала в одній хаті за адресою: [ADDRESS] з 2003 року по [INFO] та вели спільне господарство (копія, а.с.18 зворотної сторінки). Відповідно до копії трудової книжки та архівної довідки [PERSON] з квітня 1985 року по лютий 2002 року працював в колгоспі «Кім» (а.с. 12-13, 32). [PERSON] на підставі розпорядження Кегичівської райдержадміністрації від 17 липня 2002 року № 194 передано у власність земельна ділянка площею 4,77 га, кад. №6323180400:11:002:0250, що розташована на території Андріївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського товариства, що підтверджується державним актом від 19 грудня 2002 року (копія, а.с.17 зворотної сторінки). Згідно копії договору купівлі продажу серії ВАМ №969493 від 12 вересня 2003 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] купили у спільну сумісну власність жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в с. Андріївка Кегичівського району Харківської області (копія, а.с.15 зворотної сторінки -16). Згідно копії погосподарської книги вбачається, що [PERSON] разом із [PERSON] були зареєстровані з 12 вересня 2003 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30-31). Відповідно до копій квитанцій [PERSON] сплачувала у 2003, 2006, 2008, 2010, 2011, 2012, 2018, 2022, 2023 роках платежі за спожитий природний газ за адресою [ADDRESS] (а.с.28-29). Судом також досліджено копії квитанцій, щодо придбання товарів у 2018, 2010, 2013, 2021 роках газову плиту, телевізори, пральну машинку, холодильник (а.с.33). [PERSON] з 2019 року мав захворювання та проходив лікування, що підтверджується виписками із медичних карток та квитанціями з аптек (а.с.21-27). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.20). [PERSON] здійснила поховання [PERSON] та встановила останньому надгробний пам`ятник, відповідно до копій накладних від 11 березня 2025 року та 20 серпня 2025 року (а.с.33 зворотної сторінки, 34). Постановою приватного нотаріуса Давиденко О.В. № 170/02-31 від 19 вересня 2025 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про права на спадщину після померлого [PERSON] , у зв`язку із тим, що заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] подали [PERSON] син померлого, який є спадкоємцем першої черги спадкування та [PERSON] , яка проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини (копія, а.с.19). Відповідно до копії Спадкової справи № 27/2025, заведену після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , також вбачається, що заяву на прийняття спадщини подали [PERSON] син померлого, та [PERSON] (а.с.50-57). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] необхідне позивачці для визнання права спільної сумісної власності на майно після смерті останнього, як у дружини, яка проживала із померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. Разом з тим, при застосуванні наведених приписів чинного законодавства слід враховувати, що у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, однак, проживають разом, ведуть спільне господарство, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, зовні такі відносини подібні до шлюбних. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четвергу чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Верховним Судом України звернуто увагу на те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 21 постанови, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги може належати жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/95 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Так позивачка, просить встановити факт проживання її з померлим [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу у період з 1992 року по день його смерті [INFO] , проте матеріалами справи не підтверджено період з 1992 року по 1995 рік, тому суд задовольняє частково, стосунки, які склалися між позивачкою та померлим були притаманні сім`ї, ані [PERSON] , ані [PERSON] в шлюбі у зазначений час не перебували. Зазначені особи були зареєстровані та проживали за однією адресою з 2003 року, вели спільний побут. Тому наявні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1995 року по 11 березня 2025 року [PERSON] із [PERSON] , доказів, які б беззаперечно свідчили про існування фактичних шлюбних відносин у період з 1992 по 1994 роки включно суду не надано, позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі Враховуючи, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було придбано 12 вересня 2003 року згідно з договором купівлі-продажу серії ВАМ №969493 саме у спільну сумісну власність обох сторін ( [PERSON] та [PERSON] ), що відбулося в межах встановленого судом періоду проживання однією сім`єю, відповідно до ст. 74 СК України та ст. 370 ЦК України, майно, набуте особами під час проживання однією сім`єю, належить їм на праві спільної сумісної власності, а їхні частки у такому майні є рівними. Встановлення факту проживання однією сім`єю з 1995 по 2025 рік є підставою для визнання за позивачкою права на частку в майні, набутому за цей час суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку. Щодо позовної вимоги про визнання про визнання майна, набуте [PERSON] та [PERSON] в період проживання однією сім`єю, а саме земельної ділянки загальною площею 4,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323180400:11:002:0250 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] право власності на частину цієї земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Спірна земельна ділянка площею 4,77 га була набута [PERSON] у власність на підставі розпорядження Кегичівської РДА від 17 липня 2002 року № 194 у порядку безоплатної приватизації, вона відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. Оскільки вказане майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (осіб, що проживають однією сім`єю), позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цієї ділянки задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 5045,98 грн судового збору, про що свідчить квитанція від 31 грудня 2025 року на суму 2422,40 грн та квитанція від 07 січня 2026 року на суму 2623,58 (а.с.5, 42). Так позовна заява містить одночасно позовні вимоги майнового характеру (поділ майна) та немайнового характеру (встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу). Статтею 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач частину позовних вимог, які задовольнив суд, визнав до першого судового засідання. Оскільки позовна заява підлягає часткового задоволенню, суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору (немайнового характеру) у розмірі 606,60 грн та за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 958,69 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1564,29 грн, та підлягає поверненню 50 відсотків судового збору позивачці з державного бюджету розмірі 1564,29 грн. Решту залишити за позивачкою. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: partial