Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника адвоката Волошину І.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що рішенням Старосинявського районного суду від 22 жовтня 2015 року у справі №684/719/15-ц стягнено із відповідача [PERSON] на його користь 433365 грн 54 коп боргу разом з 3% річних та судовими витратами. Рішення суду набрало законної сили 13 листопада 2015 року. З дня набрання рішенням законної сили у відповідача [PERSON] виникло грошове зобов`язання обов`язок сплатити визначену судом суму грошових коштів. На виконанні Летичівського відділу ДВС перебуває зведене виконавче провадження АСВП №75675406, у складі якого виконавче провадження №72429069 про примусове виконання судового рішення від 22 жовтня 2015 року у справі №684/719/15-ц. Згідно довідки Летичівського відділу ДВС №36035 від 16 жовтня 2025 року з [PERSON] на користь [PERSON] у виконавчому проваджені №72429069 стягнено: 6794,13 грн 30.08.2023, 4495,26 грн 27.09.2023, 491,90 грн 31.10.2023, 1454,55 грн 01.08.2023, 1463,64 грн 27.12.2023, 6623,64 грн 29.01.2024, 1926,37 грн 26.02.2024, 2527,50 грн 29.01.2025, 25327,61 грн 29.01.2025, 320,20 грн 11.06.2025, 320,20 грн 21.07.2025, 325,97 грн 13.08.2025, 325,97 грн 22.09.2025. Позивач вказує, щодо теперішнього часу [PERSON] грошове зобов`язання в повному обсязі не виконав. У зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання [PERSON] має сплатити індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України за період з 13.11.2015 (день виникнення зобов`язання набрання рішенням законної сили) по 11 грудня 2025 (день звернення до суду). Інфляційні нарахування за вказаний період становлять 627675,98 грн, а 3% річних 128858,41 грн. З врахуванням наведеного, позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 627675,98 грнінфляційних втрат та 128858,41 грн.трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 756534,39 грн, та вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути із відповідача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Старосинявського районного суду від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. 19 лютого 2026 року представник відповідача [PERSON] адвокат Чернова А.В. направила до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вказує, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості із відповідача, за якими пропущений строк позовної давності, зокрема вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 13.11.2015 року по 11.03.2017 року, тому просить суд застосувати позовну давність та відмовити у їх задоволенні. Позовна давність за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року була продовжена до 30 червня 2023 року та з 24 лютого 2022 року зупинена на час воєнного стану. Однак, представник відповідача вважає, що на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення сплати платежів за кредитами (позиками), що було передбачено п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому неустойка не може бути стягнута із відповідача за період з 12.03.2020 по 20.06.2023. Також представник відповідача посилається на те, що відповідно до положень п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Оскільки вказані положення є чинними, а воєнний стан триває з 24 лютого 2022 року по цей час, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 24.02.2022 по 11.12.2025 року є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Враховуючи наведене, просить застосувати позовну давність до вимог за період з 13.11.2015 року по 11.03.2017 року та відмовити у їх задоволенні, а також відмовити у задоволенні решти вимог. Також представник відповідача просить поновити для [PERSON] строк для подачі відзиву, оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками відповідач отримав лише 12.02.2026 року, а з адвокатом Черновою А.В. укладено договір про надання правничої допомоги лише 16.02.2026 року. 23 лютого 2026 року представник позивача - адвокат Волошина І.В. подала до суду відповідь на відзив, згідно якого вказує, що висновки ВП ВС, на які посилається представник відповідача у відзиві не спростовують позовних вимог, а навпаки підтверджують правомірність позовних вимог в межах строку позовної давності. Позовні вимоги [PERSON] з 12 березня 2017 року є такими, що заявлені у межах строку позовної давності та розмір процентів річних 3% не підлягає зменшенню судом. Також позивач вважає, що п. 15 та п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню до правовідносин між сторонами у даній справі. У відповіді на відзив представник позивача виклала заяву про зменшення позовних вимог на підставі п.2. ч.2 ст.49 ЦПК України, згідно якої позовні вимоги зменшено в частині розрахунку стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 13.11.2015 року по 11.03.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, заяву про застосування якого подано відповідачем, та одночасно просить поновити процесуальний строк подачі такої заяви з огляду на подачу відзиву на позов відповідачем поза межами встановленого строку, тому просить прийняти заяву про зменшення позовних вимог та ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 481801,63 грнінфляційних втрат та 111618,80 грн.трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 593420,43 грн. Ухвалою суду від 26 березня 2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, поновлено процесуальний строк, прийнято до розгляду заяву позивача від 23 лютого 2026 року про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Волошина І.В. заявлені позовні вимоги підтримали із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в позові та просили задовольнити в повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 481801,63 грнінфляційних втрат та 111618,80 грн.трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 12 березня 2017 року по дату подачі позову, а всього 593420,43 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надіслання судової повістки, що підтверджено довідкою про доставку повістки до електронного кабінету. Попередньо відповідач 18 березня 2026 року подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, яке було задоволено, однак відповідач так і надав суду доказів щодо перебування на лікуванні у будь-якій медичній установі, а 25 березня 2026 року повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки договір із представником припинений, а він не може з`явитись у судове засідання через сімейні обставини, до якого не надано жодних доказів щодо поважності причин повторної неявки у судове засідання. Вказані дії відповідача щодо повторної неявки до суду, подачу клопотань про відкладення судових засідань без надання відповідних доказів поважності причин неявки, суд розцінює як зловживання своїми процесуальними правами, що призводить до затягування розгляду справи, при цьому попередньо його представник двічі подавав клопотання про відкладення розгляду справи, які були судом задоволені, тому чергове клопотання відповідача по перенесення розгляду справи судом протокольною ухвалою залишено без задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Суд враховує, що відповідно до положень ч.ч.2,3 ст.223 ЦПК України повторна неявка відповідача, незалежно від поважності причин такої неявки, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем подано відзив на позов, підстав для відкладення визначених ч.2 ст.223 ЦПК України судом не встановлено, суд вважає, що наявні підстави для розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача, враховуючи, що його явка не визнана судом обов`язковою. Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Старосинявського районного суду від 22 жовтня 2015 року у справі №684/719/15-ц частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 422 533 грн. 32 коп. боргу за договором позики, що еквівалентно 20000 доларів США, 3% річних за прострочення повернення позики у сумі 7432,22 грн., а всього 429 965 грн. 54 коп. та судові витрати судовий збір в сумі 3400 грн. Рішення Старосинявського районного суду від 22 жовтня 2015 року набрало законної сили 13 листопада 2015 року та стягувачу видано виконавчий лист. Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Летичівському відділі державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області перебуває зведене виконавче провадження АСВП №75675406, у складі якого знаходиться: виконавче провадження №70127849 від 20.10.2022 щодо виконання виконавчого листа Старосинявського районного суду №684/520/18 від 02.05.2019 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 16108,36 євро; виконавче провадження №68339648 від 25.01.2022 щодо виконання виконавчого листа Старосинявського районного суду №684/465/16-ц від 25.08.2016 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 93758,73 грн; виконавче провадження №72429069 від 03.08.2023 щодо виконання виконавчого листа Старосинявського районного суду №684/719/15-ц від 19.10.2015 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 395817,50 грн. Згідно даних повідомлення начальника вказаного відділу ДВС № 36035 від 16 жовтня 2025 року за період примусового виконання з [PERSON] на користь [PERSON] у виконавчому проваджені №72429069 стягнено: 6794,13 грн 30.08.2023, 4495,26 грн 27.09.2023, 491,90 грн 31.10.2023, 1454,55 грн 01.08.2023, 1463,64 грн 27.12.2023, 6623,64 грн 29.01.2024, 1926,37 грн 26.02.2024, 2527,50 грн 29.01.2025, 25327,61 грн 29.01.2025, 320,20 грн - 11.06.2025, 320,20 грн 21.07.2025, 325,97 грн 13.08.2025, 325,97 грн 22.09.2025. Залишок боргу 341529,06 грн. На час подання позовної заяви [PERSON] не було виконано повністю грошове зобов`язання на корить [PERSON] . Така обставина сторонами не заперечувалася. В матеріалах справи відсутні і під час розгляду справи сторонами не надано будь-яких доказів повного виконання відповідачем вищезазначеного рішення суду. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.12 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Ст. 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статей 610, 611 ЦК України). В ч.5 статті 11 ЦК України закріплено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в повному обсязі не виконав грошове зобов`язання про стягнення із нього на корить [PERSON] 422 533 грн. 32 коп. боргу за договором позики, 3% річних за прострочення повернення позики у сумі 7432,22 грн., а всього 429 965 грн. 54 коп. та судові витрати судовий збір в сумі 3400 грн, що разом за рішенням суду становить 433365,54 грн. В ході примусового виконання було стягнено борг частково: 6794,13 грн 30.08.2023, 4495,26 грн 27.09.2023, 491,90 грн 31.10.2023, 1454,55 грн 01.08.2023, 1463,64 грн 27.12.2023, 6623,64 грн 29.01.2024, 1926,37 грн 26.02.2024, 2527,50 грн 29.01.2025, 25327,61 грн 29.01.2025, 320,20 грн 11.06.2025, 320,20 грн 21.07.2025, 325,97 грн 13.08.2025, 325,97 грн 22.09.2025. Таким чином, у позивача [PERSON] виникло право на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду про стягнення боргу за договором позики, за весь час прострочення. Згідно позовних вимог із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача відповідно до статті 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з 12 березня 2017 року по дату пред`явлення позову 11 грудня 2025 року в сумі 481801,63 грнінфляційних втрат та 111618,80 грн.трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 593420,43 грн за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, суд вважає, що із періоду розрахунку позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання слід виключити нарахування за період з 24 лютого 2022 року по 11 грудня 2025 року, який припадає на період дії воєнного стану. Так, згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася та він діє по теперішній час. З огляду на вищевказані положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 по 11 грудня 2025 року не можуть бути задоволені. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22. Доводи представника позивача у відзиві про те, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, так як правовідносини між позичальником та боржником з часу ухвалення судом рішення суду про стягнення боргу трансформувались та перейшли у площину публічного права примусового виконання, а зобов`язання залишилось грошовим, однак є таким, що виникло внаслідок ухвалення судового рішення, суд відхиляє, так як згідно матеріалів справи зобов`язання між сторонами виникло безпосередньо з договору позики, борг за яким стягнено рішенням суду від 22 жовтня 2015 року, борг не погашено, що свідчить, що між сторонами існували та в зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за договором існують правовідносини за цим договором. Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04.06.2019 у справі №916/190/18 зробила висновок: «Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу». Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] несвоєчасно виконав грошове зобов`язання про стягнення із нього на корить [PERSON] боргу за договором позики, заявлена позовна вимога щодо стягнення, інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 433365,54 грн. на підставі рішення Старосинявського районного суду від 22 жовтня 2015 року підлягає задоволенню за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Згідно даних довідки ДВС 30 серпня 2023 року вперше стягнено із відповідача у примусовому порядку частину суми боргу, тому на період розрахунку сума невиконаного грошового зобов`язання становила 433365,54 грн. Враховуючи викладене, розмір 3% річних буде становити 64472,20 грн., виходячи із наступного розрахунку: сума боргу 433365,54 грн х 3%/365 = 35,62 грн. х 1810днів = 64472,20 грн. При визначенні розміру інфляційних втрат, суд виходить з наступного розрахунку: сума боргу 433365,54 грн., період прострочення з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, у вказаному періоді перемножений за кожен місяць індекс інфляції становить: 101,80% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,60% ? 100,20% ? 99,90% ? 102,00% ? 101,20% ? 100,90% ? 101,00% ? 101,50% ? 100,90% ? 101,10% ? 100,80% ? 100,00% ? 100,00% ? 99,30% ? 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60%/100 = 1, 51165. Відтак, 433365,54 грн.х 1, 51165 = 655097,02 грн - заборгованість з урахуванням інфляції сума боргу = 221731,48 грн. Таким чином, за період просторочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати становлять 221731,48 грн., а розмір 3% річних становить 64472,20 грн, а разом 286203,68 грн. За таких обставин, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за прострочення з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а у задоволенні цих же вимог за період з 24 лютого 2022 року по 11 грудня 2025 року, який припадає на період дії воєнного стану, слід відмовити. Щодо покликань сторони відповідача у відзиві на п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення сплати платежів за кредитами (позиками)тому неустойка не може бути стягнута із відповідача за період з 12.03.2020 по 20.06.2023, то суд такі доводи відхиляє, оскільки отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу не є неустойкою (штрафом, пенею). Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ групи. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , встановлено 2 групу інвалідності з 01 травня 2023 року до 01 липня 2026 року, що підтверджується довідкою до акту медику-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №129028 від 01 червня 2023 року, тому він звільняється від сплати судового збору. Відповідачу [PERSON] , [INFO] , з 16 листопад 2021 року встановлено 2 групу інвалідності внаслідок війни безтерміново, що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER] та довідкою до акту медику-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №538227 від 16 листопада 2021 року, тому він також звільняється від сплати судового збору. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, судові витрати по сплаті судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. В обґрунтування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 13 травня 2025 року, додаток №2 від 01 жовтня 2025 року до вказаного договору, згідно якого винагорода адвоката за договором складає 10000 грн., що сплачується після розгляду справи по суті судом першої інстанції, ордер адвоката Волошиної І.В. на надання правничої допомоги №1062985 від 13 травня 2025 року. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Згідно з вимогами п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, серед іншого, враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Враховуючи встановлені обставини справи та вимоги закону, принципи співмірності та розумності судових витрат, беручи до уваги складність справи та обсяг виконаних робіт, ціну позову та значення справи для сторони, оцінивши надані докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку про доведеність позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Волошиною І.В. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що позов задоволено частково суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.141 ЦПК України стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 4823 грн, так як позов задоволено на 48,23%.

Outcome: partial