Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-12 00:00:00

Рух справи (рух справи) : У вересні 2025 року позивач звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовною заявою про солідарне стягнення коштів з відповідачів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11399344000 від 29 вересня 2008 року, що складається з розміру 3% річних у розмірі 25733 грн., та інфляційних втрат у розмірі 62463,99 грн. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, та судові витрати. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 жовтня 2025 року цивільну справу передано до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області за підсудністю. Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч. 1-4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 18 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у поданій заяві просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином за відомою суду адресою та через опублікування оголошення про їх виклик до суду на сайті Судової влади, повторно до суду не прибули, причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не надали, заяв про відкладення розгляду справи не надсилали. Отже, про можливі заперечення проти позовних вимог відповідачі суд не повідомили. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог частини першої статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі доказів, які є у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Аргументи позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»: Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 29 вересня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір №11399344000. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором укладено Договір поруки №291429 29 вересня 2008 року між Банком та [PERSON] Автозаводським районним судом м. Кременчука від 23 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом Банку до [PERSON] , [PERSON] ухвалено рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором №11399344000 від 29 вересня 2008 року у розмірі 285661 грн. 11 липня 2018 року між Публічним акціонерним товаристом «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір №667/К, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором відступлено до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (наступне найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс». У зв`язку з невиконанням Боржником обов`язку щодо повернення коштів, розмір суми заборгованості встановлений рішенням суду від 23 листопада 2011 року, розмір заборгованості складає 88196,99 грн., з яких: - 3% річних у розмірі 25733 грн., нараховано за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року; - інфляційні втрати у розмірі 62463,99 грн. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, яку представник позивача просить стягнути, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позову позивач надав суду копії таких документів: - ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 січня 2020 року, якою заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено, замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» як сторону у виконавчому провадженні відкритого на підставі виконавчих листів за №2-3597/11, виданих на виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; - розрахунок 3% річних у розмірі 25733 грн. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, та інфляційні втрат у розмірі 62463,99 грн. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року; - протокол №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про зміну найменування Товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс». Аргументи відповідачів, [PERSON] і [PERSON] : Відповідачі [PERSON] і [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином за відомою суду адресою та через опублікування оголошення про їх виклик до суду на сайті Судової влади, повторно до суду не прибули, причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не надали, заяв про відкладення розгляду справи не надсилали. Відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, відзив суду не надали. Отже, про можливі заперечення проти позовних вимог відповідачі суд не повідомили. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяви позивача по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Встановлені судом обставини справи: З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір №11399344000. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором укладено Договір поруки №291429 29 вересня 2008 року між Банком та [PERSON] . Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом Банку до [PERSON] , [PERSON] ухвалено стягнути заборгованість за Кредитним договором №11399344000 від 29 вересня 2008 року у розмірі 285661 грн. 11 липня 2018 року між Публічним акціонерним товаристом «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір №667/К, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором відступлено до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (наступне найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс». У зв`язку з невиконанням боржниками обов`язку щодо повернення коштів на виконання рішення суду, розмір суми заборгованості встановлений рішенням суду від 23 листопада 2011 року складає 88196,99 грн., позивач на суму заборгованості нарахував до стягнення: 1) 3% річних у розмірі 25733 грн., які нараховано за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року; 2) інфляційні втрати у розмірі 62463,99 грн., які нараховано за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, які представник позивача просить стягнути разом з судовими витратами. Джерела права (оцінка суду) та висновок суду: Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною п`ятою статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови). Постановою від 10.04.2018 № 910/10156/17 та від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 Верховний Суд наголосив, що ст. 625 ЦК України щодо нарахування інфляційних та 3% річних поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, в тому числі на порушення позадоговірного грошового зобов`язання. Відповідно до постанов Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 914/1487/17, від 20 червня 2018 року у справі № 905/2135/17 кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Отже, якщо судове рішення про стягнення коштів, в тому числі судових витрат, фактично не виконано, стягувач вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Суд наголошує, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, та ці нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи те, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідачів, та з огляду на те, що відповідачами впродовж тривалого строку не було сплачено на користь позивача кошти, у розмірі встановленому рішенням Автозаводського районного суду від 23 листопада 2011 року у справі №2-3597/11, суд вважає, що за наведеними приписами закону у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді пред`явлення вимог про стягнення з відповідачів суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачами рішення суду, яке набрало законної сили в частині тривалої не сплати на користь позивача присудженої суми заборгованості, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного закону, а тому позивачем правомірно заявлено вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Суд зазначає, що підстави заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. ст. 1077-1078 ЦК України). Статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Суд враховує, що 17 березня 2022 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" N 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема, було внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, що встановлює нові правила звільнення позичальника від відповідальності в разі прострочення виконання ним своїх зобов`язань. Так, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На зазначене звернув увагу Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі N 758/5318/23 (провадження N 61-15103св24), від 06 травня 2025 року у справі N 464/2647/22 (провадження N 61-6059св24). У відповідності до п. 6 Розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Водночас з системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування", так і п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вбачається, що відповідні положення Закону України "Про споживче кредитування" не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" З наданих позивачем суду розрахунків вбачається, що позивачем з огляду на невчасне виконання рішення суду, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано: 1) 3% річних у розмірі 25733 грн., які нараховано за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року; 2) інфляційні втрати у розмірі 62463,99 грн., які нараховано за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині наявності підстав для застосування приписів ст. 625 ЦК України знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, із відповідачів на користь позивача з огляду на неналежне виконання рішення суду підлягає стягненню три відсотки річних та інфляційні втрати. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, має бути стягнутий судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved