Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-02 00:00:00

Представник [PERSON] , адвокат Головатюк Іван Миколайович, звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно стягнутих сплачених аліментів на утримання дочки [PERSON] у розмірі 131 299 грн. 23 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2021 року з нього стягувались аліменти на утримання дочки в розмірі ? частки від всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 02 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Але, в 2023 році стосунки дочки та матері погіршилися, мати не віддавала дочці гроші, які батько сплачував як аліменти та не розпоряджалася ними на користь дочки [PERSON] . З початку березня 2024 року донька почала проживати разом з батьком, який повністю її утримував та матеріально забезпечував, в той же час з його заробітної плати стягувались аліменти на утримання доньки, які на неї не витрачалися. Отже, відповідачка безпідставно отримувала аліменти протягом шести місяців, не витрачаючи їх на потреби дитини, що свідчить про набуття майна без достатньої правової підстави. Відповідачка відзив на позовну заяву не подала. Позивач та його представник в судові засідання не з`являлись, представник подав заяву в якій зазначив, що просить розгляд справи проводити без участі позивача та його представника. Відповідачка та її представник в судові засідання не з`являлись, представник подала заяву в якій зазначив, що просить розгляд справи проводити без участі відповідачки та її представника. В судовому засіданні 02.02.2026 року представник відповідача долучила копію квитанції та повідомила суд, що відповідачкою перераховано на рахунок Івано-Франківського ВДВС надмірно сплачені кошти на утримання дочки [PERSON] за серпень-жовтень 2024 року в сумі 52 047 грн. 97 коп. (а..с77). Представник відповідача 24.03.2026 року надав письмові пояснення в яких зазначив, що позивач не отримував жодних коштів від відповідачки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10). На підставі рішення суду від 29 вересня 2021 року з позивача [PERSON] стягуються аліменти на користь відповідачки [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі ? частки від всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 02 липня 2021 року і до досягнення дочкою повноліття (а.с.13-16). Позивач проживає в м. Луцьку. Після розірвання шлюбу між сторонами дочка залишилась проживати з матір`ю, відповідачкою, а з 06.12.2024 року вона почала проживати з батьком, позивачем, в м. Луцьку, що підтверджується копією рішення суду та копією довідки про реєстрацію [PERSON] (а.с.8-9, 2). Доказів того, що дочка почала проживати з батьком з березня 2024 року до матеріалів справи позивачем не додано. До матеріалів справи додано виписки з рахунку [PERSON] з яких вбачається, що її рахунок поповнено батьком, також долучено квитанції, що батько оплачував вартість навчання дочки в університеті. Позивач стверджує, що він сплачував аліменти на утримання дочки, але відповідачка їх не використовувала для утримання дочки, а з березня 2024 року і до свого повноліття дочка проживала з позивачем. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але, жодних доказів того, що дочка саме з березня 2024 року проживала з позивачем суду не надано, так само як і доказів того, що аліменти використовувались не за цільовим призначенням. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судом встановлено, що аліментні виплати позивачем здійснювались в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 29.09.2021 у справі №344/10409/21, що набрало законної сили, а, отже, відсутні правові підстави для можливості повернення цих коштів платнику аліментів. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень статті 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Таким чином, повернення отриманих за тривалий час дитиною аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме неповнолітня дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги заявника про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. Аналогічні висновки закріплені в постановах Верховного Суду. Загальні засади (принципи), зокрема добросовісність, є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання (немає обов`язку) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (постанова КЦС ВС від 4 серпня 2021 року у справі № 185/446/18). Разом з тим у статті, згідно з частиною першою статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Доказів про набуття відповідачем грошових коштів у результаті рахункової помилки позивач суду не надав (постанова ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц) Повернення надмірно сплачених сум пенсій можливе шляхом стягнення таких сум на підставі статті 1212 ЦК України, лише якщо така надмірна сплата відбулася з вини пенсіонера, зокрема в разі надання ним недостовірних (явно неправильних) даних, тобто в разі недобросовісної поведінки набувача (постанова ВП ВС від 27 лютого 2019 року у справі № 404/4822/15-ц). Крім того, позивачем не залучено до участі в справі дитину, на утримання якої сплачувались аліменти [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Позивачем не доведено обставин викладених ним у позові та не залучено до участі у справі дитину, на утримання якої сплачувались аліменти [PERSON] , тому, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: dismissed