Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Стислий виклад обставин правовідносин. 06 листопада 2025 року [PERSON] звернулась до Чорноморського міського суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Вона, її батько відповідач у справі [PERSON] та її брат [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , згідно довідки про задекларованих осіб від 16 жовтня 2025 року. З вересня 2004 року по теперішній час батько добровільно покинув родину , фактично до теперішнього часу його місце проживання ( перебування не відомо). Позивачем жодних перегонів у користування квартирою відповідачу не чинилось. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Участі в утриманні квартири він не приймає. Оскільки відповідач тривалий час без поважної причини не користуються квартирою позивач вимушена звернутися до суду та просить визнати [PERSON] таким ,що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. В судовому засідання позивач та її представник прохали позовні вимоги , задовольнити. Відповідач: [PERSON] в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлялись належним чином , поважної причини неявки суду не повідомив. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі. 24 листопада 2025 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10 грудня 2025 року. За клопотанням представника позивача судом витребуванні докази, викликані свідки. Ухвалою суду 13 січня 2026 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні прохали задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач : [PERSON] в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлялись належним чином , поважної причини неявки суду не повідомив, правом на поданні відзиву не скористався. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Судова повістка у відповідності до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку( а.с.42). Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису за приписами п. 11 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Повідомлення відповідача про розгляд справи 02 лютого 2026 року відбувався на веб сайті судової влада, відповідно до положень ст. ст. 128, 131 Цивільного процесуального кодексу України 13 січня 2025 року , про розгляд справ 20 березня 2026 року відбувався на веб сайті судової влада ( а.с. 47,69). Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За положеннями ст .ст. 13, 43 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений Цивільного процесуального кодексу України, проте відповідач в судові засідання не з`явилась , поважної причини неявки не повідомили. Таким чином відповідач вважаються повідомленим про розгляд справи належним чином. Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідчин ості її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. Зі згоди позивача (представника) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені Судом. Відповідно до ордеру № 694 від 24 жовтня 1983 року [PERSON] надано право проживання квартирі [ADDRESS] , родиною з 3-х осіб у тому числі [PERSON] ( [PERSON] ). Свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] видане ВРАЦС Іллічівського міського управління юстиції Одеської області видане 17 березня 2010 року засвідчує що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано( а.с.15). Згідно довідки №5440 від 16 жовтня 2025 року видане Чорноморською міською радою відділом обліку осіб у квартирі [ADDRESS] задеклароване/зареєстроване місце проживання: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с.9). Акт від 16 жовтня 2025 року засвідчує , що з вересня 2004 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає ( а.с.10). З відповіді ОРУП №2 ГУНУ в Одеській області від 25 лютого 2026 року вбачається, що [PERSON] за період з 01 лютого 2025 року до 2 лютого 2026 року до відділу поліції за захистом свого порушеного права щляхом вселення або усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , не звертались ( а.с.63-64). Згідно відповіді КНП « Чорноморська лікарня» від 10 березня 2026 року № 01/15-386 [PERSON] , [INFO] , з січня 2025 року по 02 лютого 2026 року за медичною допомогою не звертались на стаціонарного або амбулаторному лікуванні не перебували. Допитана в судовому засіданні свідок: [PERSON] засвідчили факт того , що відповідач: [PERSON] з 2004 року до теперішнього часу квартирі [ADDRESS] не мешкає, місце його перебування їй не відомо. Будь які відомості ,щодо навмисного позбавлення можливості проживання у спірному житлі позивачем , чи іншими особами, свідкам не відомо. Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних житель, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. За приписами ст. 2 Житлового кодексу Української РСР визначено, що завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Згідно зі ст. 4 Житлового кодексу Української РСР житловий фонд утворюють житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території нашої держави. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них Члени сім`ї наймача, згідно положень ст. 64 Житлового кодексу Української РСР які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем ведуть з ним спільне господарство. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї відповідно до положень ст. 71 Житлового кодексу Української РСР за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно положень ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Статті 71, 72 Житлового кодексу Української РСР надають підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Тобто, має бути з`ясована підстава неможливості проживання особи у спірному житлі, щодо якого виник спір про користування. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Відповідно до положень ч.5 ст.263Цивільного процесуального кодексу Суд врахував і висновки Верховного Суду, постанову від 24жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та правову позицію Європейського суду з прав людини, а саме відповідно до пункту1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав»(рішення у справіPowellandRaynerv.theU.K.,21 лютого 1990 року) Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справіGillowv.theU.K.,24листопада 1986року),так і на наймача (рішення в справіLarkosv.Cyprus,18лютого 1999року). Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Вимоги законодавства, практики ЄСПЛ дають підстави для висновку про те, що втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків, свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21липня 2021 року. Суд вважає доведеним ,що відповідачі тривалий час не користуються спірним приміщенням , більше шести місяців без поважної причини , що свідчить про втрату ними інтересу до такого жилого приміщення. Протилежного суду не надано , в судовому засіданні не встановлено. Висновок суду. Оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правові оцінку Суд дійшов до висновку ,що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими ,що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved