Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» (надалі «Позивач») звернулося до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з Відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» заборгованість за кредитним договором № 5752951 від 24 грудня 2021 року в розмірі 111639,50 грн., яка складається з: заборгованість за сумою кредиту - 16250 грн., заборгованість за процентами - 95389,50 грн. Після виконання вимог п.2 ч.1 ст.187 ЦПК України, ухвалою від 12 вересня 2024 року було відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. 18 лютого 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла заява відповідачки [PERSON] про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2025 року у справі № 338/1270/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року заяву про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2025 року задоволено. Заочне рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2025 року у справі № 338/1270/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було скасовано. Справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24 грудня 2021 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір про надання кредиту № 5752951 (Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору Визначення понять і термінів, які містяться у цьому Договорі розділу 2 Правил надання кредиту ТОВ «Алекскредит» (далі - Правила), що розміщені на Сайті Кредитодавця https://alexcredit.ua. Вказаний Договір було оформлено у порядку, передбаченому розділом 4 Правил. Відповідно до п 5.1. та п. 5.2. Правил Сторони домовилися, що Договір укладається в електронній формі шляхом використання Електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі укладеного Договору відповідно до п. п. 1.3., 1.7., 3.1. Договору Кредитодавець 24 грудня 2021 року перерахував на картковий рахунок Позичальника кредитні кошти (кредит) у розмірі 16 250,00 грн., а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним до 20 липня 2022 року (включно). Пунктом 1.7 Договору визначено порядок Нарахування Процентів за користування кредитом, відповідно до якого: У випадку користування Кредитом менше ніж 5 (п`ять) календарних днів, Позичальник сплачує фіксовану суму Процентів за користування кредитом, яка складає 8,45% від визначеної в п. 1.3. цього Договору суми кредиту. Ставки нарахування Процентів за користування кредитом за Загальними умовами кредитування (п. 2.15. Правил) при укладенні Договору: в Базовий період протягом 28 календарних днів з 24.12.2021 року до 21.01.2022 року (включно) у розмірі 1,69 % за один день користування Кредитом (Акційна процентна ставка ( 2.1. Правил)); в Спеціальний період (п. 2.41. Правил) протягом 180 календарних днів з 22.01.2022 року до 20.07.2022 року (включно) у розмірі 3% за один день користування Кредитом (Спеціальна процентна ставка (п. 2.35. Правил)). У випадку подовження Позичальником Базового періоду, Строку дії Договору та зміни Кінцевої дати виконання Договору (п. 2.22. Правил), Проценти за користування кредитом нараховуються протягом подовженого Базового періоду у розмірі 1,69% за один день користування Кредитом (Базова процентна ставка (п. 2.3. Правил)). В Спеціальний період, з дати закінчення подовженого Базового періоду та до спливу Кінцевої дати виконання Договору (включно), Проценти за користування кредитом нараховуються у розмірі 3% за один день користування Кредитом. Проценти за користування кредитом, відповідно до п. 1.7.2. та 1.7.3. Договору нараховуються Кредитодавцем протягом усього Строку дії Договору (з Дати укладення Договору (п. 2.9. Правил ) до Кінцевої дати виконання Договору (включно)) на Основну суму кредиту за кожний день користування Кредитом за фіксованою процентною ставкою відповідно для кожного періоду, для якого вона встановлювалася. Нарахування Процентів за користування кредитом є правом Кредитодавця, а не його обов`язком. Кредитодавець, без погодження з Позичальником, може на свій розсуд зменшити нарахування встановлених Договором Процентів за користування кредитом. Розмір процентної ставки, який є фіксований та зазначений у Графіку платежів, може бути збільшений Кредитодавцем тільки з письмової згоди Позичальника, на підтвердження чого укладається відповідна Додаткова угода (п. 2.11. Правил). У разі неналежного виконання Графіку платежів настає Умова дострокового виконання Зобов`язань за Договором (п. 2.43. Правил), у зв`язку Позичальник має сплатити всю Заборгованість (п. 2.14. Правил) за Договором. Відповідно до п. 3.1. Договору Сторони погодили, що Строк дії Договору (п. 2.42. Правил) встановлюється з Дати укладення Договору 24.12.2021 року до Кінцевої дати виконання Договору 20.07.2022 року (включно). Закінчення Строку дії Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору, у тому числі сплати Заборгованості. Якщо Позичальник виконає Зобов`язання/сплатить Заборгованість за Договором до Кінцевої дати виконання Договору, Договір припиняє дію з Дати повернення/погашення кредиту. ( п.2.8 Правил). Відповідач станом на 30.08.2024 року має заборгованість - 111 639,50 грн., яка складається з наступного: 16 250, 00 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 95 389,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору. Відповідач у свою чергу не виконав умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним. Враховуючи наведене, Позивач просить суд стягнути з Відповідача суму заборгованості в розмірі 111639,50 грн. Представник Позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без їх участі, просив позов задовольнити повністю з підстав, наведених у позовній заяві. 30 червня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача адвоката Соболик О.В. в якому зазначає, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкскредит» у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. Свою позицію обгрунтовує тим, що відповідачка кредитний договір №5752951 від 24.12.2021 року фактично не укладала та не вчиняла жодних дій, спрямованих на отримання кредитних коштів. Вона зазначає, що у період 2021-2022 років невстановленими особами з використанням її персональних даних та банківських реквізитів було оформлено низку кредитів у різних фінансових установах, у тому числі і в позивача. Дані обставини підтверджуються відомостями з кредитної історії та стали підставою для звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за якою розпочато досудове розслідування за ознаками шахрайства, а відповідачку визнано потерпілою у кримінальному провадженні. Крім того, відповідачка вказує на відсутність належних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору, зокрема підтвердження її волевиявлення на укладення правочину. На її думку, позивач не довів факту належної ідентифікації особи при укладенні електронного договору, а також не надав доказів використання відповідачкою електронного підпису у розумінні чинного законодавства. Використання одноразового ідентифікатора (SMS-коду), як зазначає відповідачка, не забезпечує належного рівня ідентифікації та не може вважатися аналогом власноручного підпису або кваліфікованого електронного підпису, що ставить під сумнів дійсність правочину. Також відповідачка звертає увагу на те, що позивачем не доведено виконання вимог законодавства щодо надання споживачу повної та достовірної інформації перед укладенням кредитного договору, що є обов`язковим відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Відсутність підтвердження такої інформованої згоди, на її думку, свідчить про недотримання встановленої процедури укладення договору та ставить під сумнів його правомірність. Окрім цього, відповідачка зазначає, що сам факт зазначення її персональних даних у тексті договору не може свідчити про належне укладення правочину саме нею, оскільки такі дані могли бути використані третіми особами без її відома та згоди. Таким чином, відповідачка вважає, що позивачем не доведено належними доказами факт укладення кредитного договору, отримання нею грошових коштів та виникнення зобов`язань за спірним правочином, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Крім того, 05 лютого 2026 року представником відповідача адвокатом Зібаровською Н.О. надано письмові пояснення. У поданих додаткових письмових поясненнях представник відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позову в повному обсязі та додатково обґрунтовує раніше заявлену позицію. Зазначає, що кредитний договір, на який посилається позивач, фактично відповідачкою не укладався, а її персональні дані могли бути використані третіми особами внаслідок шахрайських дій, що підтверджується наявністю кримінального провадження. Представник відповідача вказує на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення саме відповідачкою електронного договору, зокрема відсутні докази належної ідентифікації особи, використання електронного підпису, отримання нею повного тексту договору та істотних його умов, а також відсутні технічні дані (IP-адреси, журнали авторизації тощо), які б підтверджували її участь у відповідних діях. При цьому наголошується, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» обов`язок доведення факту укладення електронного договору покладається саме на позивача. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що позивачем не доведено належного інформування відповідача про умови кредитування, що є обов`язковим у споживчих правовідносинах, а також не надано доказів дотримання вимог щодо захисту прав споживача. Окремо зазначається, що позивач не надсилав відповідачу вимог про погашення заборгованості, що свідчить про недотримання досудового порядку врегулювання спору. Разом з тим, у поясненнях акцентовано увагу на неспівмірності заявленої до стягнення заборгованості, зокрема процентів, які у кілька разів перевищують суму основного боргу. Такий розмір нарахувань, на думку відповідача, суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності, визначеним цивільним законодавством, а також положенням Закону України «Про споживче кредитування», якими встановлено обмеження відповідальності споживача. Представник відповідача посилається на правові позиції Верховного Суду, відповідно до яких суд зобов`язаний перевіряти співмірність нарахованих платежів та має право зменшувати їх розмір у разі явної невідповідності наслідкам порушення. Окрім цього, зазначається, що проценти за користування кредитом можуть нараховуватись виключно в межах строку кредитування, визначеного договором, тоді як позивачем здійснено їх нарахування поза межами такого строку, що суперечить правовій природі процентів як плати за користування коштами. Також звертається увага на те, що у період дії воєнного стану законодавством встановлено додаткові обмеження відповідальності позичальників, у зв`язку з чим нараховані штрафні санкції та інші платежі не можуть бути предметом судового стягнення. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, та просить суд відмовити у позові в повному обсязі. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, внаслідок чого Позивач звернувся до суду про його відновлення шляхом стягнення з позичальника заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 6 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5 - 7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» такі правочини вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі. Позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору №5752951 від 24 грудня 2021 року та отримання [PERSON] коштів у сумі 16 250 грн. Як встановлено судом, позикодавець, перерахувавши Відповідачу грошові кошти, виконав умови кредитного договору №5752951 від 24 грудня 2021 року, натомість [PERSON] свої зобов`язання з повернення коштів за договором не виконала. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Таким чином, доводи відповідача викладені у відзиві на позов від 30 червня 2025 року, що грошових коштів за кредитним договором вона не отримувадла та кредитний договір не укладала, суд не приймає до уваги та вважає необгрунтованими. Так, вказані Відповідачем факти(обставини) не підтверджуються жодними доказами та не спростовують встановлені обставини, щодо укладання Відповідачем кредитного договору №5752951 від 24 грудня 2021 року та отримання грошових коштів у сумі 16 250 грн. Відповідачем не надано доказів та не спростовано той факт, що свої зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором нею були виконані не належним чином. Судом встановлено, що кредитний договір укладений в електронній формі, з використанням ідентифікаторів доступу, які відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» визнаються належним способом ідентифікації особи. Сам по собі факт заперечення відповідачем укладення договору не спростовує належності електронного правочину, якщо інше не доведено у встановленому законом порядку. Матеріали справи не містять вироку суду, яким би встановлено факт використання персональних даних відповідача третіми особами, а наявність кримінального провадження не є безумовним доказом відсутності волевиявлення відповідача. Відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про втрату ним платіжної картки та подальше звернення до банку з вимогою про блокування картки у період укладення договору, тощо Таким чином, доводи відповідача про неукладення кредитного договору є припущеннями, які не підтверджуються належними доказами та відповідно не спростовують доказів, поданих позивачем на підтвердження укладання договору. Під час розгляду справи, із досліджених доказів судом встановлено, що кредитні кошти були перераховані на банківську картку, яка належить відповідачу (.т.1 а.с.131), що відповідає умовам укладеного договору. Відповідач не надав доказів, що зазначені кошти ним не отримані та не використані, або що вони були повернуті кредитору. На переконання суду отримання коштів на платіжний засіб боржника є належним доказом виконання кредитором свого зобов`язання, а обов`язок доведення протилежного покладається на боржника. Суд враховує, що відкриття кримінального провадження саме по собі не підтверджує факту шахрайства та не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності за зобов`язаннями до моменту встановлення відповідних обставин обвинувальним вироком суду. Доказів того, що кредитор або позивач брали участь у будь-яких незаконних діях, матеріали справи не містять. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобов`язання, визначеного Кредитним договором. Розрахунок заборгованості за договором відповідачем не спростований. Суд при розгляді справи виходить з того, що позивач, як сторона договору, яка виконала свої зобов`язання за договором, має право вимагати від другої сторони належного виконання його грошових зобов`язань, в тому числі повернення кредитних коштів, сплати відсотків та погашення виниклої заборгованості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками (процентами) за користуванням кредитом в розмірі 95 389, 50 грн. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідачем в даній справі не було надано доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобов`язання, визначеного договором № 5752951 від 24 грудня 2021 року, а тому враховуючи факт неналежного виконання Відповідачем [PERSON] зобов`язань за договором № 5752951 від 24 грудня 2021 року, з неї на користь Відповідача ТзОВ «Алекскредит» підлягає стягненню заборгованість за договором № 5752951 від 24 грудня 2021 року. Разом з тим, суд погоджується з доводами представника відповідача в частині неспівмірності заявленого до стягнення розміру процентів, а також їх нарахування поза межами строку кредитування. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи. Щодо розміру нарахованих процентів суд зазначає наступне. Станом на дату звернення до суду позивачем заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 111 639,50 грн., з яких: 16 250 грн. - тіло кредиту, 95 389,50 грн. - нараховані проценти за користування кредитом. Таким чином, загальний розмір нарахованих процентів значно перевищує суму отриманого кредиту та фактично у кілька разів перевищує основне зобов`язання. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», відповідно до яких визнається необхідність захисту споживачів як економічно слабшої сторони від недобросовісної комерційної практики. Пунктами 1, 2 зазначеної Резолюції, Хартією захисту споживачів, Директивами Європейського Союзу 2005/29/ЄС та 2008/48/ЄС передбачено, що надання фінансових послуг не повинно здійснюватися із використанням оманливої практики або встановленням несправедливих умов, які порушують баланс інтересів сторін. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати розумний баланс між інтересами кредитора щодо отримання прибутку та правами споживача (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011). У Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 зазначено, що споживач є слабкою стороною у правовідносинах споживчого кредитування, а тому підлягає особливому правовому захисту. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, відповідно до яких суд має право перевіряти співмірність нарахованих процентів та за необхідності їх зменшувати. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 березня 2020 року, якщо розмір відповідальності залежить виключно від встановлених договором процентів і не має обмежень, то такий розмір може бути нерозумним та непропорційним наслідкам порушення. Крім того, суд враховує доводи відповідача про те, що позивачем здійснено нарахування процентів поза межами строку кредитування, що також суперечить правовій природі процентів як плати за користування кредитом та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо недопустимості їх нарахування після спливу строку кредитування. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір процентів є непропорційно високим, явно завищеним та таким, що призводить до дисбалансу прав та обов`язків сторін на шкоду відповідача як споживача фінансових послуг. Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку нараховані позивачем проценти підлягають зменшенню до розміру, який є співмірним із сумою отриманого кредиту, а саме до 16 250 грн. Суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення процентів за користування кредитом у зменшеному розмірі. Приймаючи до уваги викладене, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково у розмірі 32 500 грн., яка складається з: 16 250,00 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 16 250,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково у розмірі 32 500 грн. із заявлених 111 639,50 грн., що становить 29 % від заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача на користь Позивача судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 880 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial