Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-01 00:00:00

23 жовтня 2025 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просив суд, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНСТАНДАРТ» (ЄДРПОУ: 41153878) 3% річних за період 02.04.2017 по 02.04.2020 у розмірі 285516,61 грн., стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНСТАНДАРТ» (ЄДРПОУ: 41153878) судові витрати у розмірі 4282,75 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.12.2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11095630000 відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті у розмірі 392 000 доларів США і сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,3% річних. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] був укладений договір поруки від 19 грудня 2006 року, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком як солідарний боржник за зобов`язаннями [PERSON] , що виникають з умов вищевказаного кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, а відповідач у свою чергу не виконав взяті на себе зобов`язання, в результаті утворилася заборгованість. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №2-508/2010 від 04 лютого 2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень, та витрати по сплаті держмиту у розмірі 1700,00грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 250,00грн. 13 лютого 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» було укладено Договір факторингу № 104, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та Яворською н,С. перейшло до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» . Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №2-508/2010 від 02 жовтня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження з АТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» . Отже, до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» . відповідно до Договору факторингу №104 від 13.02.2018 року перейшло право грошової вимоги до Відповідачів Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року. На даний час виконавче провадження стосовно [PERSON] , [PERSON] , завершене з примусового виконання виконавчого листа №2-508/2010 від 23.03.2011 року виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень, вищезазначений виконавчий лист не перебуває на виконанні у зв`язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення. Станом на 07.10.2025 року заборгованість за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень не погашена, рішення суду залишається невиконаним , тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і надає право на стягнення 3% річних. Рішення суду не виконувалось Відповідачами у період з 02.04.2017 по 02.04.2020 року. У зв`язку із чим, Позивачем було розраховано , виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 285 516,61 грн., що підлягають сплаті Відповідачем за прострочення виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.02.2010 року по справі №2-508/2010. Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яку позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача подав заяву про слухання справи за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Беручи до уваги, що позивач не заперечував проти вирішення справи без присутності відповідачки з постановленням заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України проводити розгляд справи у відсутність відповідача, на підставі наявних доказів по справі. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його неявки в судові засідання, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, які знаходяться у справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.12.2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11095630000 відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті у розмірі 392 000 доларів США і сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,3% річних. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] був укладений договір поруки від 19 грудня 2006 року, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком як солідарний боржник за зобов`язаннями [PERSON] , що виникають з умов вищевказаного кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, а відповідач у свою чергу не виконав взяті на себе зобов`язання, в результаті утворилася заборгованість. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №2-508/2010 від 04 лютого 2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень, та витрати по сплаті держмиту у розмірі 1700,00грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 250,00грн. 13 лютого 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» було укладено Договір факторингу № 104, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та Яворською н,С. перейшло до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» . Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №2-508/2010 від 02 жовтня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження з АТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» . Отже, до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» . відповідно до Договору факторингу №104 від 13.02.2018 року перейшло право грошової вимоги до Відповідачів Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року. З позовної заяви вбачається, що на даний час виконавче провадження стосовно [PERSON] , [PERSON] , завершене з примусового виконання виконавчого листа №2-508/2010 від 23.03.2011 року виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень, вищезазначений виконавчий лист не перебуває на виконанні у зв`язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення. Станом на 07.10.2025 року заборгованість за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень не погашена, рішення суду залишається невиконаним, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і надає право на стягнення 3% річних. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Отже, наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення. Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Як вказує представник позивача у позовній заяві, рішення суду від 04 лютого 2010 року про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості не виконане. З позовної заяви вбачається, що на даний час виконавче провадження стосовно [PERSON] , [PERSON] , завершене з примусового виконання виконавчого листа №2-508/2010 від 23.03.2011 року виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за Кредитним договором №11095630000 від 19 грудня 2006 року у розмірі 3 167 356,71 гривень, вищезазначений виконавчий лист не перебуває на виконанні у зв`язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення. Інші відкриті виконавчі провадження про стягнення із [PERSON] , [PERSON] , на користь ПАТ «УкрСиббанк» грошових коштів відсутні. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року. У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби та відсутність у матеріалах справи ухвали про поновлення позивачу строку на пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за кредитним договором у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 р. у справі № 754/511/23, дійшла висновку (пункти 146, 147), що факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням власних висновків у цій справі вважає, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України. Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed