Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Міністерства оборони України, в якому просить визнати за нею, право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що вона з 2000 року фактично, відкрито, добросовісно і безперервно володіє житловою квартирою [ADDRESS] , яке раніше перебувало на балансі військової частини [NUMBER] . Після розформування військової частини у 2003 році позивач та інші колишні військовослужбовці і члени їхніх родин залишилися проживати у зазначеному житлі, оскільки альтернативного житла надано не було. Протягом цього часу вони утримували будинки, здійснювали ремонти, сплачували за комунальні послуги і вживали заходів до збереження житла власним коштом. На балансі будь-кого будинок - не перебуває. Фактичний строк володіння позивача зазначеним житлом складає понад 10 років. Незважаючи на відсутність формального переоформлення майна з Міністерства оборони України, саме позивачем забезпечувалося утримання будинку, його захист, ремонт і експлуатація як повноправним власником. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що вона набула право власності на це житло на підставі набувальної давності. Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 19.12.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 19.01.2026 в якості співвідповідача у справі залучено Міністерство оборони України. 06.02.2026 Міністерство оборони України надало до суду відзив на позовну заяву в якому просили у задоволенні позову відмовити, оскільки спірне майно перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя, що спростовує доводи позивача про відсутність балансоутримувача спірного житла. Крім цього зазначили, що право власності на будинок в цілому зареєстровано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України (витяг з реєстру додаю). Квартири в цьому будинку, як окремі об`єкти нерухомого майна, в натурі не виділені та в Державному реєстрі речових прав не зареєстровані. Станом на теперішній час, громадяни, які мешкали у військовому містечку № [NUMBER] , в жодній військовій частині Запорізького гарнізону на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов не перебувають, а знаходяться в списку звільнених військовослужбовців та членів їх сімей, які втратили зв`язок зі Збройними Силами України та залишилися проживати у закритих та віддалених від населених пунктів військових містечках і потребують відселення. Позивач [PERSON] 09.02.2026 подала до суду відповідь на відзив в якій зазначила, що доводи, викладені у відзиві, не спростовують фактичних обставин справи та зводяться до формального посилання на державну форму власності без належної оцінки характеру мого володіння. Наполягала на задоволенні позовних вимог. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач - Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причин неявки не повідомили, жодних заяв по суті справи не надсилали. Відповідач - Міністерства оборони України в судове засідання свого представника на направило, у призначений час на відоеокнференцію не вийшло, жодних заяв до суду не надсилало. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] мешкала в квартирі [ADDRESS] з 15.06.2003, що підтверджується довідкою № 798 від 08.06.2022 виданою КЕВ м. Запоріжжя (а.с. 7) Відповідно до довідки з Єдиного державного демографічного реєстру № 1722899-2024 від 13.12.2024 встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /Ч [NUMBER] , починаючи з 23.12.1999 (а.с. 17) Відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленнрго» від 29.01.2025 № 74-74/65 вбачається, що договір про розподіл електричної енергії № 4303430 від 21.09.2009 за адресою: [ADDRESS] , укладено з [PERSON] (а.с. 6) Відповідно до довідки № 443 від 07.03.2024 виданої Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя встановлено, що комплексу будівель і споруд № [NUMBER] , будинки №№ [NUMBER] , 2, 3, 4 Новоолександрівської сільської ради Запорізького району (с. Юліївка) завдано шкоди в результаті ракетно-бомбового удару РФ який стався 29.02.2024 (а.с. 23) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 202531508 від 02.03.2020 встановлено, що комплекс будівель і споруд, будинок [ADDRESS] на праві власності належить Державі Україна в особі Міністерства оборони України (а.с. 143) Вказана інформація також підтверджується відповіддю № 2538549 від 31.03.2026, яка була отримана судом. Згідно до довідки Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України встановлено, що житловий будинок ГП №15, адреса: [ADDRESS] перебуває на балансі КЕВ м. Запоріжжя. (а.с. 144) Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого правового висновку дійшла і Велика палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно інформаційного листа № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" в частині 6 зазначено, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом У позовній заяві взагалі не вказано на якій підставі позивач вселилась до спірної квартири, а також не надано належних доказів того, що [PERSON] починаючи з 2000 року відкрито та безперервно володіє спірним майном, а також здійснює утримання спірного житла, зокрема сплачує комунальні платежі, проводить поточний ремонт, сплачує гроші за утримання будинку, тощо. Крім цього, з матеріалів справи слідує те, що позивачу було відомо про те, що право власності на спірне майно зареєстровано за Державою Україна в особі Міністерства оборони України, та воно перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту добросовісного заволодіння майном, та користувалась ним протягом 10 років, оскільки суду не надано жодного доказу на підставі чого позивач заволоділа спірною квартирою, користувалась нею протягом певного часу та продовжує користуватись на цей час. Також слід зазначити, що наявність зареєстрованого права власності за Міністерством оборони України на спірне нерухоме майно є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed