Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовною заявою до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з вимогами: «Визнати Договір купівлі-продажу частин квартири від 05 липня 2006 року недійсним в частині покупця, зокрема визнати, що у договорі купівлі-продажу, укладеного та посвідченого 05 липня 2006 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (реєстровий номер 1058), удавано зазначена [PERSON] покупцем 19/100 частин квартири [ADDRESS] та визнати, що дійсним покупцем 19/100 частин квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . Визнати Договір купівлі-продажу частин квартири від 05 липня 2006 року недійсним в частині ціни, зокрема визнати, що у договорі купівлі-продажу, укладеного та посвідченого 05 липня 2006 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (реєстровий номер 1058), зазначена ціна у розмірі 60000,00 гривень є удаваним та визнати, що продаж 19/100 частин квартири [ADDRESS] за домовленістю сторін вчинено за 4936,00 гривень. Перевести на позивача права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу 19/100 частин №207 за адресою: [ADDRESS] , укладеного та посвідченого 05 липня 2006 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (реєстровий номер 1058). Перерахувати на користь Відповідача -3 [PERSON] грошові кошти в сумі 4936,00 гривень, внесені [PERSON] на депозитний рахунок суду призначенням платежу «Оплата зав переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу частини квартири від 05 липня 2006 року. Визнати нікчемним Договір дарування частини квартири [ADDRESS] , який укладено 06 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за 31242, який не був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених договором. Стягнути з Відповідача-3 [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 800000,00 гривень завдану позивачу [PERSON] » Свої вимоги Позивач мотивувала тим, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності Позивачу [PERSON] та членам її сім`ї (81/100 частки) та Відповідачу [PERSON] (19/100), що було встановлено судами по справі № 755/19314/13ц. 05 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. був посвідчений договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] , що складає 14,94 кв.м. загальної площі, 9,90 кв.м. житлової площі, між [PERSON] та [PERSON] . Позивач також посилається на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023р. по справі № 755/4774/22, яка набрала законної сили і якою, за твердженням Позивача, було встановлено преюдиційну обставину в частині висліву Відповідача [PERSON] , що спірну нерухомість " [PERSON] продал через дарственную" .Таким чином з вказаної ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023р. по справі № 755/4774/22, за твердженням Позивача, остання вперше дізналася що реальним покупцем 19/100 частини вищевказаної квартири є не Відповідач [PERSON] , яка вказана у договорі як Покупець, а Відповідач [PERSON] і при цьому продаж здійснений не за 60000 грн., а за 4936 гривень, що відповідно означає, за твердженням Позивача, удаваність названого договору в частині Покупця та ціни. Вищевказану обставину удаваності названого договору купівлі-продажу не тільки в частині Покупця, а також в частині ціни Позивач додатково обґрунтовує укладеним 06 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] договором дарування вищевказаних 19/100 частин квартири за [ADDRESS] , відповідно до якого вказані сторони договору дарування оцінили вартість дарування у 4936 грн. Враховуючи вищевказані обставини Позивач також вважає укладений 06 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування вищевказаних 19/100 частин квартири за [ADDRESS] нікчемним і таким, який не мав місця і не створив жодних правових наслідків. Позивач також вважає, що Відповідачі по справі діяли умисно з метою нажитися на ній як співвласниці вищевказаної квартири. Крім того Позивач посилається на порушення Відповідачами її права, як співвласника, згідно ст.362 ЦК України на купівлю 19/100 частин квартири за вказаною нею ціною 4936 гривень, при цьому посилається, крім іншого, в цій частині на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10.06.2015р. по справі № 755/13887/14-ц .Крім вказаного Позивач вважає що Відповідач [PERSON] завдала Позивачу моральну шкоду, яка виразилася в її нервовому стресі, фізичних стражданнях та душевному болі, оскільки поштова скринька з написом «квартира [ADDRESS] », що знаходиться при вході у під`їзд належала та належить сім`ї Позивача, однак Відповідач [PERSON] зламувала замок на поштовій скриньці Позивача, передавала ключі від поштової скриньки стороннім особам без її згоди, чим порушувала та порушує гарантовану Конституцією України таємницю листування Позивача та її сім`ї. Позивач оцінює завдану Відповідачем [PERSON] моральну шкоду в розмірі 800 000 грн. і просить її стягнути на свою користь. 25 жовтня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви Позивача [PERSON] про забезпечення позову, яка подана до відкриття провадження у цивільній справі. 27 жовтня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про повернення позивачу [PERSON] , поданого від її імені позову до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції м. Київ, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири, здійснити перерахування коштів внесених на депозитний рахунок на користь одного із відповідачів, визнати нікчемним договір дарування частини квартири, відшкодування моральної шкоди. Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року апеляційну скаргу Позивача [PERSON] задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29 липня 2024 року, апеляційну скаргу Позивача [PERSON] задоволено частково, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року скасовано. Заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково .В порядку забезпечення позову накласти арешт на 19/100 частини квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . 13 вересня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції м. Київ, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири, здійснити перерахування коштів внесених на депозитний рахунок на користь одного із відповідачів, визнати нікчемним договір дарування частини квартири, відшкодування моральної шкоди, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 11 жовтня 2024 року (вх.№55875) відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позов, висловила свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] , правом подати відзив на позов не скористалася, заяв (клопотань) з процесуальних питань до суду не подавали. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції м. Київ, правом подати письмові пояснення по суті позову не скористались , заяв (клопотань) з процесуальних питань до суду не подавали. 12 листопада 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання позивача [PERSON] про витребування письмових доказів від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ, викладені у прохальній частині позовної заяви. Клопотання позивача [PERSON] про витребування письмових доказів, подане до суду 11 листопада 2024 року, зареєстроване в канцелярії суду 11 листопада 2024 року за вх№Еп-12778, - залишити без задоволення 12 листопада 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання позивача [PERSON] про витребування письмових доказів від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ, викладені у прохальній частині позовної заяви. Клопотання позивача [PERSON] про витребування письмових доказів, подане до суду 11 листопада 2024 року, зареєстроване в канцелярії суду 11 листопада 2024 року за вх№Еп-12778, - залишити без задоволення. 29 жовтня 2024 року (вх№ 59363) відповідач [PERSON] подала до суду заяву про закриття провадження у цивільній справі в частині заявлених вимог, які пред`явленні до неї особисто як до відповідача, та просила закрити провадження у цивільній справі №755/15668/23 в частині заявлених позовних вимог, а саме: «Перевести на позивача права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу 19/100 частин №207 за адресою: [ADDRESS] , укладеного та посвідченого 05 липня 2006 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (реєстровий номер 1058). Стягнути з Відповідача-3 [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 800000,00 гривень завдану позивачу [PERSON] », 12 листопада 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі в частині заявлених вимог, подане до суду 29 жовтня 2024 року, зареєстроване за вх№ 59363. Закрите провадження у цивільній справі №755/15668/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції м. Київ, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири, здійснити перерахування коштів внесених на депозитний рахунок на користь одного із відповідачів, визнати нікчемним договір дарування частини квартири, відшкодування моральної шкоди, в частині заявлених позовних вимог, а саме: «Перевести на позивача права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу 19/100 частин №207 за адресою: [ADDRESS] , укладеного та посвідченого 05 липня 2006 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (реєстровий номер 1058). Стягнути з Відповідача-3 [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 800000,00 гривень завдану позивачу [PERSON] » 26 березня 2025 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року залишено без змін. 03 листопада 2025 року Верховним Судом винесено постанову про залишення без задоволення касаційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року - залишено без змін. 18 грудня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 24 лютого 2026 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивача [PERSON] від 19 січня 2026 року про витребування оригіналу договору купівлі-продажу від 05.07.2006 року. 25 березня 2026 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяв про уточнення позовних вимог,, подану позивачем [PERSON] датовані 20 червня 2025 року (вх.№ЕП-7241) та 24 червня 2025 року (вх.№36429), - та повернуто подані заяви суб`єкту звернення. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату слухання справи повідомлені належним чином, заяв (клопотань) з процесуальних питань до суду не подавали. Відповідач [PERSON] та її уповноважений представник - адвокат Зімін С.В. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позов, та застосувати до склавшихся відносин позовну давність, додатково пояснили, що оспорювані договір купівлі-продажу та договір дарування укладені більше 18 років тому та були об`єктом дослідження численних судових справ за участю Позивача та Відповідача [PERSON] , за результатами яких вже надано правову оцінку тим обставинам, які в черговий раз заявляються Позивачем, в тому числі у названих Відповідачем [PERSON] цивільних справах були встановлені і преюдиційні обставини. На думку позивача та її представника, позовні вимоги є безпідставними, оскільки оспорювані Позивачем договори є дійсними, вчиненими відповідно до законодавства та відповідають внутрішній волі сторін оспорюваних договорів, що підтверджено змістом договорів, при цьому протилежного Позивачем не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Позивач свідомо вводить суд в оману в частині наявності названих ним преюдиційних обставин, в тому числі, в ухвалі Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023р. по справі № 755/4774/22, оскільки жодних преюдиційних обставин названа ухвала суду не містить. Позовні вимоги Позивача також за своїм змістом не відповідають правовим позиціям Верховного Суду при розгляді аналогічних справ. Щодо частини позовних вимог є підстави для закриття провадження в справі. Крім того у відзиві наведені доводи щодо додаткових підстав для відмови в позові у зв`язку з пропуском Позивачем строків позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції м. Київ, в судове засідання не з`явилися, правом подати письмові пояснення по суту предмету спору не скористалися. Вислухавши позицію сторін цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року на підставі розпорядження Дарницького вагоноремонтного заводу № 27-439 від 11 липня1996 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві власності 81/100 квартири [ADDRESS] в рівних долях. 05 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. був посвідчений Договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] , що складає 14,94 кв.м. загальної площі, 9,90 кв.м. житлової площі, між [PERSON] , як Продавцем) та [PERSON] , як Покупцем. (а.с.70 т.2) 06 вересня 2006 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана) укладено Договір дарування 19/100 частин квартири [ADDRESS] , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (а.с. 71 том 2). Обґрунтовуючи підстави позову, позивач у змісті позовної заяви посилається на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023р. по справі № 755/4774/22, яка набрала законної сили і якою, та за твердженням Позивача, було встановлено преюдиційну обставину в частині висліву Відповідача [PERSON] , що спірну нерухомість « [PERSON] продал через дарственную" (а.с. 1 т.1) На підставі вищевказаної ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023 року Позивач обґрунтовує власні позовні вимоги в частині визнання частково недійсним та удаваним вищевказаного договору купівлі-продажу в частині Покупця та ціни вказаного договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року, а також у зв`язку з цим обґрунтовує нікчемність укладеного між Відповідачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] договору дарування вищевказаних 19/100 частин квартири за [ADDRESS] від 06 вересня 2006 року. На підтвердження позовних вимог Позивач подано разом з позовною заявою копію вищевказаного Договору купівлі- продажу від 05 липня 2006 року та копію Договору дарування від 06 вересня 2006 року, а також посилається в тексті позовної заяви на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023р. по справі № 755/4774/22 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/), при цьому на підтвердження вимог щодо стягнення моральної шкоди Позивачем надана копія листа Національної поліції від 04.01.2018р. про пошкоджений замок в поштовому ящику (а.с.72 т.2). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За змістом положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст.204 ЦПК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з статтею 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч.2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Як роз`яснено у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Зі змісту оспорюваного Позивачем договору купівлі-продажу частини квартири від 05 липня 2006 року вбачається, що сторони названого договору Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , сторони договору, підтвердили в ньому своє вільне волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини квартири і погодили ціну купівлі-продажу 60000 грн.00 коп., при цьому жодних доказів удаваності вказаного договору, в тому числі в частині Покупця та ціни, Позивачем суду не надано. Також, сторони цього договору Відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтвердили в ньому своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування частини квартири і погодили в ньому всі його суттєві умови, в тому числі щодо оцінки предмета дарування в сумі 4936 грн.00 коп., при цьому жодних доказів нікчемності вказаного договору дарування Позивачем до суду не надано. Щодо посилання Позивача на обставину встановлення в ухвалі Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023р. по справі № 755/4774/22 преюдиційної обставини, суд вважає вказані доводи Позивача безпідставними, з огляду на наступне. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. ( ч.4 ст. 82 ЦПК України) Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, провадження № 12-144гс18; від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18, провадження № 12-75гс21). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 27 липня 2023 року по справі № 755/4774/22 було вирішено у задоволенні клопотання Позивача [PERSON] про призначення судової фоноскопічної експертизи відмовити повністю. При цьому розглядаючи заявлене клопотання Позивача [PERSON] cуд у цій ухвалі встановив, що «до суду надійшло клопотання позивача про призначення по справі судової фоноскопічної експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: Чи дійсно на аудіозвукозаписі саме відповідачем [PERSON] озвучено, зокрема, слідуючи слова, що: « Сизончик продал через дарственную…»? Таким чином у названій ухвалі суд, встановлюючи зміст поданого Позивачем [PERSON] клопотання про призначення експертизи перерахував перелік запитань, які Позивач [PERSON] заявила у клопотанні і визнавши вказане клопотання безпідставним відмовив у його задоволенні. Таким чином зазначена Позивачем ухвала Дніпровського районного суду м.Києва від 27.07.2023 р. по справі № 755/4774/22 не містить преюдиційних обставин і відповідні обґрунтування Позивача є такими, які ґрунтуються виключно на припущеннях. Аналіз судом інших посилань Позивача на преюдиційні обставини, зокрема, які були встановлені в інших цивільних справах за участю Позивача та Відповідача [PERSON] свідчить про відсутність вказаних Позивачем преюдиційних обставин в контексті його позовних вимог і враховуючи вимоги ч.4 ст.82 ЦПК України. В той же час суд погоджується з доводами Відповідача [PERSON] щодо наявності преюдиційних обставин, встановлених в інших судових рішеннях за участю Позивача та Відповідача [PERSON] , які набули законної сили, зокрема, в частині підтвердження дійсності та відповідності нормам чинного законодавства договору дарування частини квартири від 06 вересня 2006 року між Відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Так рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 червня 2020 року у справі № 755/1155/18 суд, зокрема, встановив слідуючи обставини щодо вказаного договору дарування: «Таким чином, позовні вимоги про визнання договору дарування від 06.09.2006 року, укладеного між відповідачами, удаваним та щодо визнання договору дарування договором міни (бартеру) не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню, внаслідок чого відсутні підстави і щодо задоволення інших позовних вимог, які є похідними». Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10 лютого 2022 року у справі № 755/912/21 суд, зокрема, встановив слідуючи обставини щодо вказаного договору дарування: «Отже, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування 19/100 частин квартири від 06.09.2006 року сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, та позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином» Таким чином доводи позовної заяви Позивача про удаваність вищевказаного договору купівлі-продажу частини квартири від 05 липня 2006 року в частині Покупця та ціни та щодо нікчемності названого договору дарування частини квартири від 06 вересня 2006 року не підтверджені доказами з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, ґрунтуються на припущеннях Позивача, що вказує на недоведеність Позивачем [PERSON] вищевказаних позовних вимог. Крім того додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Позивача є невідповідність заявлених ним вимог положенням статті 235 ЦК України та нижченаведеним правовим позиціям Верховного Суду. Відповідно до постанови від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що «нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням» Також вищевказана правова позиція була підтверджена Верховним Судом у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 201/5565/19, відповідно до якої "не допускається визнання удаваним правочину в частині однієї з його істотних умов, зокрема ціни, оскільки вказане суперечить розумінню удаваності правочину, передбаченого правовою конструкцією статті 235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин (а не його елемент чи умова), який вчиняють сторони для приховання іншого правочину, спрямованість їх волі направлена на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, а тому висновки судів про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири в частині ціни є удаваними, не гуртуються на положеннях статті 235 ЦК України і є помилковими". Крім того суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 в частині того що "якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом .Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом". Що стосується позовної вимоги Позивача в частині перерахування на користь Відповідача [PERSON] грошових коштів в сумі 4 936,00 грн, внесені нею на депозитний рахунок суду з призначенням платежу «Оплата за переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу частини квартири від 05 липня 2006 року», вищевказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними і похідними до інших вищевказаних позовних вимог Позивача, які не підлягають задоволенню. Крім того, Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову, просила застосувати строк позовної давності, як окрему підставу для відмови у задоволенні позову. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, зокрема, про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу). (ст.ст.. 256, 257, 258 Цивільного кодексу України) За змістом ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За встановлених судом обставин та наведених у мотивувальній частині підставам щодо недоведеності заявлених позовних вимог, їх доказування належними та допустимими доказами, з урахуванням обраного позивачем способу захисту для відновлення порушених прав, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності та надання оцінки дотримання позивачем зазначених строків при звернені до суду, оскільки відмовляє у задоволенні позову за необґрунтованістю. Крім того у відзиві на позов Відповідач [PERSON] просить суд при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача cкасувати заходи забезпечення позову, застосовані постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2024р. у справі № 755/15668/23. За змістом положень ст.158 ЦПК України cуд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи викладену норму ЦПК України у суду наявні підстави для cкасування заходів забезпечення позову, застосованих постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2024 р. у справі № 755/15668/23. За встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції м. Київ, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири, здійснити перерахування коштів внесених на депозитний рахунок на користь одного із відповідачів, визнати нікчемним договір дарування частини квартири, відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим та таким, шо не підлягає задоволенню в повному обсязі. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, суд відносить витрати по сплаті судового збору за рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору згідно з п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи.

Outcome: approved