Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, який був уточнений позивачем. В обґрунтування позову вказано, що позивач просить суд: визнати трудовий договір між ним та ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» таким, що укладений на невизначений строк; визнати незаконним та скасувати наказ № 108 від 18.11.2025 про звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити його на посаді менеджера з фізичної безпеки; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати незаконним звільнення в період тимчасової непрацездатності (з 12.11.2025 по 01.12.2025); стягнути 7 000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані, зокрема, відсутністю, на думку позивача, його волевиявлення на укладення строкового трудового договору, відсутністю підстав для строковості договору, незаконним є звільненням у період його непрацездатності, підміною «випробувального строку» строковим договором та обставини що він має інвалідність ІІІ групи та потребує регулярного лікування. Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року позов залишений без руху. Ухвалою суду від 06 січня 2026 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. 03 лютого 20206 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, але відповідно до ст. 191 ЦПК України, він повернутий відповідачу, оскільки відзив поданий із порушенням встановленого судом строку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Додатково зазначив що він особисто не писав заяву про прийняття на роботу, а лише заповнював бланк заяви, зі змістом заяви знайомився та погоджувався із запропонованим текстом заяви. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» позовні вимоги не визнає в повному обсязі вважає їх безпідставні та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначили що у тексті заяви про прийняття на роботу, крім цих даних, чітко зазначено строк трудового договору, причому ця умова виділена жирним шрифтом та є єдиним елементом заяви з таким виділенням, що було зроблено для акценту на строковому характері трудових відносин. Також у наказі № 89 від 15.08.2025 про прийняття на роботу позивача зазначено строк дії трудового договору, який повністю збігається із строком, вказаним у заяві. Наказ містить щонайменше чотири підписи позивача, у тому числі про ознайомлення з наказом, умовами праці та згодою з ними. Позивач обіймав посаду менеджера з фізичної безпеки, яка дійсно є штатною та постійною. Водночас, 18.11.2025 позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку договору, а вже 19.11.2025 на цю саму посаду на постійній основі було переведено іншого працівника. Роз`яснення Держпраці від 20.06.2024 також прямо вказують, що у період воєнного стану роботодавець має право укладати строкові трудові договори, у тому числі на період заміщення тимчасово відсутніх чи переведених працівників. Позивач протягом тримісячного строку дії договору жодного разу не звертався до відповідача, Держпраці чи суду з вимогами визнати договір безстроковим або змінити умови щодо строку або продовжити його строк. Позивач перебував на лікарняному з 12.11.2025 по 01.12.2025 та був звільнений наказом № 108 від 18.11.2025 за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку договору. Судова практика Верховного Суду виходить з того, що: припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП) не є звільненням з ініціативи роботодавця, тому формальна заборона ч. 3 ст. 40 КЗпП (щодо звільнення під час тимчасової непрацездатності) на такі випадки не поширюється. Підстав для поновлення позивача на посаді немає, оскільки строк дії договору закінчився, та посада вже зайнята іншим працівником. На підставі вказаного просять суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсягу. Суд заслухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 15.08.2025 року позивач [PERSON] подав заяву до директора з персоналу ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» з проханням прийняти за основним місцем роботи за строковим трудовим договором з 18 серпня 2025 року по 18 листопада 2025 року. Вкаазан заява підписана позивачем [PERSON] (а.с.17). В судовому засіданні позивач не заперечував той факт, що він в поданому бланку заяви вказував свої особисті дання, читав її зміст та підписував. Примусу чи умовлять з боку відповідача про погодження та підписання заяви не було. 15.08.2025 року виданий Наказі № 89 про прийняття на роботу позивача, де зазначено строк дії трудового договору, який повністю збігається із строком, вказаним у заяві (а.с.15-16). Наказ містить щонайменше чотири підписи позивача, у тому числі про ознайомлення з наказом, умовами праці та згодою з ними. Керівником підприємства виданий Наказом № 108 від 18.11.2025 року про припинення трудового договору, звільнити з 18.11.2025 року [PERSON] за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку договору (а.с.18). З витягу електронного реєстру листків непрацездатності встановлено, що позивач перебував на лікарняному з 12.11.2025 по 01.12.2025 року (а.с. 20-25). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стосовно позовних вимог щодо визнати трудовий договір між ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» та позивачем [PERSON] таким, що укладений на невизначений строк, суд вказує наступне. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частина перша статті 23 КЗпП України визначає, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Частина друга статті 23 КЗпП України установлює, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, у період дії воєнного стану сторони за згодою визначають форму трудового договору. З метою оперативного залучення до виконання роботи нових працівників, а також усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили, у тому числі внаслідок фактичної відсутності працівників, які евакуювалися в іншу місцевість, перебувають у відпустці, простої, тимчасово втратили працездатність або місцезнаходження яких тимчасово невідоме, роботодавець можуть укладати з новими працівниками строкові трудові договори у період дії воєнного стану або на період заміщення тимчасово відсутнього працівника. На підставі вказано, суд дійшов висновку, що вимоги позивачу у цій частині є недоведеними, а строковий договір укладений між сторонами є таким, що відповідає вимогам КЗпП та бажання сторін. Окрім того, стаття 39-1 КЗпП України, вказує, що після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. До суду не подані позивачем докази про бажання чи вчинення певної дії продовжити дію строкового трудового договору на невизначений строк, навпаки відповідач ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» видав наказ про припинення трудового договору, та є вимогою про припинення дії договору. Щодо вимог позову про визнання незаконним та скасування наказ № 108 від 18.11.2025 про звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання незаконним звільнення в період тимчасової непрацездатності, суд вказує, що ці вимоги є безпідставними. До даного висновку суд дійшов з наступних обґрунтувань. Відповідно до положень п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Норми трудового законодавства вказують на те, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Суд встановив, що з позивачем укладений строковий договір, відповідно до умов якого сторонами було погоджено строк його дії, а саме по 18 листопада 2025 року, та відповідно по закінченню трудового договору наказом №108 від 18 листопада 2025 року звільнено позивача із займаної посади, а тому при звільненні позивача з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, відповідачем дотримані всі вимоги передбачені трудовим законодавством. Висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у Постанові від 26.12.2018 року у справі №640/498/17-ц. Оскільки судом не встановлено порушення норм КзпП України, вимоги щодо поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного та прогулу моральної шкоди не можуть бути задоволені з підстав того, що вони є похідними вимогами від вимог про які вказано вище. Вирішуючи позовні вимоги в межах заявлених і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. Згідно вимог статті 141 ЦПК України судові витрати, у разі відмови в позові покладаються на позивача

Outcome: dismissed