Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Позивач ТОВ «Він Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків в якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-471/12 у розмірі 189502,47 грн., судового збору у розмірі 2662,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу 7000 грн. При цьому, позивач посилається на те, що 13.03.2013 року Богунський районний суд м. Житомира ухвалив рішення у справі № 2-471/12, за яким вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року у розмірі 2107507,54 грн. З моменту набрання рішенням законної сили, вчинялися дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане у розумінні чинного законодавства. Таким чином, рішення, яке постановив Богунський районний суд м. Житомира, не виконувалося відповідачем, у період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року. Крім того, позивач зазначає про те, що кредитний договір № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року було укладено між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Надалі, право вимоги первісним кредитором було відступлено до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги 240/ФК-16 від 21.01.2016 року. Вказаний факт також підтверджено у судовому порядку - Богунський районний суд м. Житомира постановив ухвалу у справі № 2-471/12, якою, серед іншого, підтверджено перехід права вимоги за кредитним договором № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Тому, відповідно до укладених договорів, станом на дату звернення до суду, право вимоги за кредитним договором № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25.07.2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс»). Наказом № 55-к від 25.07.2024 року на виконання Протоколу № 1706 від 25.07.2024 року внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів вказаного товариства. Рішення суду не виконувалося відповідачем у період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У зв`язку з чим, позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 189502,47 грн., що, на його думку, підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення суду. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 18.02.2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не надала. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2013 року, ухваленим у справі № 2-471/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено частково; зобов`язано [PERSON] повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Житомирської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заборгованість за кредитом 149112,04 долари США, заборгованість за відсотками 42680,28 долари США, пеню за прострочення тіла кредиту 12332,91 дол. США, та пеню за прострочення відсотків по кредиту 59659,43 дол. США., а всього 263784,66 дол. США; в разі неможливості це зробити, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Житомирської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом 1191330,64 грн., заборгованість за відсотками 340994,10 грн., пеню за прострочення тілу кредиту 98533,76 грн. та пеню за прострочення відсотків по кредиту 474649,04 грн., а всього 2107507,54 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у сумі 1700 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 01.04.2013 року. 20.01.2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/15, відповідно до умов якого, відбулося відступлення права вимоги ПАТ «Комерційний Індустріальний» за кредитними договорами, у тому числі - і за кредитним договором № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року, що був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги № 20-К-П, укладеного між ПАТ «Комерційний Індустріальний» та ТОВ «ФК «Позика» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі - і за кредитним договором № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року, що був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] набуло ТОВ «ФК «Позика». 21.01.2016 року між та ТОВ «ФК «Позика» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги №240/ФК-16, відповідно до умов якого, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/5550/85/116903 від 27.08.2007 року, що був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] новому кредитору ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Вказані вище обставини встановлені ухвалою Богунського районного м. Житомира від 27.10.2016 року, постановленою у справі № 2-471/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження, яка набрала законної сили 20.12.2016 року. Вказаною вище ухвалою суду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено; замінено сторону по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Як вбачається з копії Протоколу № 1706 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25.07.2024 року, учасники зборів, серед іншого, вирішили змінити найменування Товариства та затвердити наступне: Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс». У свою чергу, наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» М. Романенка від 25.07.2024 року № 55-к «Про зміну назви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на виконання Протоколу № 1706 Загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 25.07.2024 року, перейменовано з 25.07.2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»; внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів Товариства; доведено даний Наказ до відома працівників Товариства. Як зазначено позивачем у позовній заяві, вищезазначене рішення суду не виконувалося відповідачем у період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У зв`язку з чим, позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 189502,47 грн., що, на його думку, підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення суду. Позовна заява містить також формулу вказаного вище розрахунку 3% річних. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (п 41. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)). Як встановлено у вказаній справі та зазначено вище, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2013 року, ухваленим у справі № 2-471/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено частково; зобов`язано [PERSON] повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Житомирської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заборгованість за кредитом 149112,04 долари США, заборгованість за відсотками 42680,28 долари США, пеню за прострочення тіла кредиту 12332,91 дол. США, та пеню за прострочення відсотків по кредиту 59659,43 дол. США., а всього 263784,66 дол. США; в разі неможливості це зробити, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Житомирської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом 1191330,64 грн., заборгованість за відсотками 340994,10 грн., пеню за прострочення тілу кредиту 98533,76 грн. та пеню за прострочення відсотків по кредиту 474649,04 грн., а всього 2107507,54 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у сумі 1700 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. Вказана обставина не підлягає доказуванню, з огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 23.10.2019 року у справі № 922/3013/18 (провадження № 12-116гс19), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19)). Також суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, в якій містяться висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Разом з тим, суд враховує і те, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про хід виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2013 року, ухваленого у справі № 2-471/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд не бере до уваги доводи позивача, вказані ним у позовній заяві, щодо того, що з моменту набрання рішенням законної сили, вчинялися дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане у розумінні чинного законодавства, таким чином, рішення, яке постановив Богунський районний суд м. Житомира, не виконувалося відповідачем, у період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року, адже це не підтверджено жодними доказами, зокрема, актуальною інформацією про виконавче провадження, із зазначенням його номеру, в тому числі з Автоматизованої системи виконавчого провадження, з якої би вбачалося, що виконавче провадження з виконання вказаного вище рішення суду є діючим на момент звернення позивача до суду із цією позовною заявою. Так само, суд звертає увагу позивача і на те, що він, як новий стягувач, не скористався своїм правом зробити запит до відповідного органу примусового виконання рішень, в якого на виконанні перебуває виконавче провадження з виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2013 року, ухваленого у справі № 2-471/12 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, з проханням надати актуальну інформацію про виконавче провадження, як і не скористався правом, наданим йому ЦПК України, подати до суду відповідне клопотання про витребування доказів тощо. Отже, у суду відсутні належні та допустимі докази того, що боржник [PERSON] прострочила грошове зобов`язання, а саме за вищезазначеним рішенням суду, а тому на вимогу позивача, який є стягувачем, зобов`язана сплатити три проценти річних від простроченої суми за період вказаний у позовній заяві. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed