Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

27.03.2025р. позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між КП «Дніпроводоканал» та відповідачами встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , де абоненту відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . У зв`язку з несплатою відповідачем оплати за надані послуги, з квітня 2014 року по листопад 2024 року виникла заборгованість в сумі 23 379 грн., з яких: 20 941, 18 грн. - сума основного боргу (з квітня 2014 року по листопад 2024 року); 2160,74 грн. інфляційне збільшення (з липня 2018 року по січень 2022 року) та 277, 08 грн. 3 % річних (з липня 2018 року по січень 2022 року), у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. На підставі викладеного, просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості у розмірі 23 379 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Відповідачем [PERSON] подану заяву про застосування позовної давності у даній справі. Від представника позивача Демошенко Л.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримала в повному обсязі на їх задоволенні наполягала. Також, надала заперечення щодо застосування позовної давності, в яких просила врахувати зміни в ЦПК України і застосувати строки позовної давності за період з березня 2017р. по листопад 2024р. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, ознайомившись із поданою відповідача, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що між КП «Дніпроводоканал» та відповідачами встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №526 від 20.04.1995р. про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», по квартирі [ADDRESS] , відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно зі статутом КП «Дніпроводоканал» ДМР, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради 20.03.2019р. № 68/13, метою та предметом діяльності позивача є господарська діяльність, в тому числі з надання послуг водопостачання та водовідведення. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих, а також витребуваною судом інформацію при відкриті провадження у даній справі, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання перед позивачем у частині сплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення не виконував в повному обсязі, у зв`язку з чим, за період з квітня 2014 року по листопад 2024 року виникла заборгованість в сумі 20 941,18 грн. Також, згідно з розрахунком позивача, розмір інфляційного збільшення суми заборгованості складає 2160, 74 грн. (з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3% річних у розмірі 277, 08 грн. (з липня 2018 року по січень 2022 року). Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 20 квітня 2016 року по справі № 6-2951цс15 споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до п.2 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч. 1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст.ст. 67,68 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувався ними. Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями статті 257 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами частини 1 статті 261 ЦК України. За правилами частини 5 статті 216 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі № 6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (підпункти 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21серпня 2019 року у справі № 911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02 квітня 2020 року. У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IXперелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому його дія неодноразово продовжувалася, зокрема по теперішній час. Отже, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з того, що згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Водночас, пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України перебіг позовної давності був зупинений на період дії карантину (з 11.03.2020) та воєнного стану (з 24.02.2022). Судом встановлено, що позов подано 27.03.2025р. Станом на момент запровадження карантину (11.03.2020) трирічний строк позовної давності вже сплив для вимог, термін оплати яких настав до березня 2017 року. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 01.04.2017р. заборгованість відповідача склала 2 455,24 грн. Оскільки позивачем не надано доказів переривання позовної давності щодо цієї суми (платежів або визнання боргу відповідачами у той період), суд приходить до висновку про необхідність відмови у стягненні боргу в розмірі 2 455,24 грн. Таким чином, стягненню підлягає основний борг за період з квітня 2017 року по листопад 2024 року в розмірі 18 485,94 грн. Також, оскільки вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат нараховані на заборгованість за період 2018-2022 років, тобто в межах строку позовної давності з урахуванням її зупинення законом, вони підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеної суми позову, в розмірі 2 710грн. (3028 х 20 923,76/23379) (п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). На підставі викладеного,

Outcome: partial