Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-06 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі- відповідач) про захист прав споживачів, в якому вказує, що до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором звернулось АТ «Кредобанк» до [PERSON] . В даному позові позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором, укладеним 19.09.2016 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 15147,81 гривень, процентів в розмірі 6404,64 гривень та комісії в розмірі 10232,57 гривень, що разом становить 31785,02 гривень. За даним кредитним договором, а саме: п. 1.2 договору, банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 32035,20 гривень, строк кредитування 39 платіжних періодів, фіксована процентна ставка за користування кредитом 12,00% річних; комісія за надання кредиту 1300,00 гривень, комісія за обслуговування кредиту 593,00 гривень; цільове призначення поточні потреби; дата повернення кредиту 21.12.2019 року. Як вбачається з графіку платежів, за весь строк кредитування позивач мала сплатити щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 21348,00 гривень, кредит в сумі 32035,20 гривень, проценти в сумі 6262,87 гривень, комісію за надання кредиту 1300,00 гривень, всього на суму 59646,07 гривень. Щомісячні платежі складали 1658,00 гривень. З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] на виконання умов кредитного договору було сплачено комісію за обслуговування кредиту в сумі 12894,00 гривень, які сплачувались з початку укладення кредитного договору до 20.07.2018 року. 04.08.2017 року між ПАТ «Платинум банк» та ПАТ «Кредобанк» укладено Договір про відступлення прав вимоги, на підставі якого ТОВ «Кредобанк» набуло право вимоги до позивача за даним кредитним договором. Таким чином, враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, необхідно дійти висновку про те, що положення підпунктів «г» та «д» пункту 1.2 вищевказаного кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в термін та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемним. У вищевказаному кредитному договорі зазначено, що розмір комісії за надання кредиту 1300,00 гривень, за обслуговування кредиту 593,00 гривень щомісяця. При цьому в самому кредитному договорі не зазначено, що саме входить в структуру плати за обслуговування кредиту, в тому числі не зазначено чи включає в себе обслуговування кредиту плату за послуги банку, безоплатність яких передбачена Законом України «Про захист прав споживача» та Законом України «Про споживче кредитування». Отже, такий правочин, як кредитний договір, не визначає необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги кредитора, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, також кредитором у договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком визначено плату, як комісію за надання кредиту в розмірі 1300,00 гривень та комісію за обслуговування кредиту в розмірі 593,00 гривні щомісяця, які були виплачені позивачем. За вказаних обставин, умови п.п. «г» та «д» п. 1.2 Кредитного договору є нікчемними, а тому розмір заборгованості за кредитним договором підлягає до перерахунку, за умови виплачених позивачем сум як комісію за надання кредиту та обслуговування кредиту, зарахувавши їх здійснення виплат за тілом кредиту. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати порушеними її права як споживача послуг за кредитним договором № 4990/2198ECLKB36T21 від 19.09.2016 року, укладеного між ПАТ «Платінум банк» та нею та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за даним кредитним договором зарахувавши здійснені виплати за умовами п.п. «г» та «д» п. 1.2 договору в заборгованість за тілом кредиту. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить дану справу розглядати за його відсутності, позов просить задовольнити та заявляє, що ним будуть подані докази, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу. Також 30.03.2026 року надав письмові додаткові пояснення у справі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, 31 березня 2026 року через канцелярію суду надав заяву, в якій просить провести дану справу за його відсутності, повністю заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволені позову. Також надав клопотання про застосування до позовних вимог строк позовної давності./а.с. 77-78/ Частина третя статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Як вбачається з Заяви/Анкети позичальника 4990/2198ECLKB36Т21 від 19 вересня 2016 року, [PERSON] заповнила дану заяву в ПАТ «Платинум банк» для отримання кредиту, сума бажаного кредиту зазначена 20000,00 гривень, строк кредитування 39 місяців, кількість платежів 36, процентна ставка 12,0000%. Комісія за надання кредиту 6,5000%, комісія за обслуговування кредиту (щомісячна) 1,8500%, мінімальна сума щомісячного платежу: 1658,00 гривень. /а.с. 12-13/ Згідно до Кредитного договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунок) № 4990/2198ECLKB36Т21, укладеного 19 вересня 2016 року між Пат «Платинум банк» надалі- банк та [PERSON] надалі- позичальник, банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) в розмірі 32035,20 гривень, строк кредитування 39 платежів, фіксована процентна ставка за користування кредитом 12,0000% річних, комісія за надання кредиту 1300,00 гривень, комісія за обслуговування кредиту 593,00 гривень. Дата повернення кредиту 21.12.2019 року. /а.с. 18-20/ Відповідно до Графіку платежів до кредитного договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунок) № 4990/2198ECLKB36Т21 від 19.09.2016 року, зазначено 39 платежів та сума щомісячного платежу 1658,00 гривень. Комісія 593,00 гривень. /а.с. 21/ Як вбачається з позовної заяви АТ «Кредобанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ «Кредобанк» звернувся до Попільнянського районного суду Житомирської області з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 4990/2198ECLKB36Т21 від 19.09.2016 року в розмірі 31785,02 гривень. /а.с. 26-33/ Згідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту № 4990/2198ECLKB36Т21 від 19.09.2016 року, [PERSON] , загальна заборгованість станом на 22.10.2025 року складає 31785,02 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 15147,81 гривень; сума заборгованості за відсотками (відсотки) 6404,64 гривень; сума заборгованості за комісіями (комісія) -10232,57 гривень. Як вбачається з даного розрахунку комісія нараховувалась з 19.09.2016 року по 21.11.2019 року в розмірі 593,00 гривень щомісячно. /а.с. 39-42/ Відповідно до ухвали Попільнянського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2025 року, справа № 288/2001/25, позовну заяву АТ «Кредобанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до розгляду. /а.с. 38-39/ Як вбачається з довідки № 0619/7133485 від 01.12.2025 року про набрання судовим рішенням законної сили, судове рішення «Ухвала суду» від 01.12.2025 року набрало законної сили: 01.12.2025 року. /а.с. 41/ Згідно до Договору про відступлення прав вимоги від 04 серпня 2017 року, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» надалі- банк та ПАТ «Кредобанк» надалі- новий кредитор, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, зазначених у додатку № 1 до цього договору, надалі- боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких переши обов`язки боржників за кредитними договорами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. /а.с. 62-65/ Позивач звернулась до суду з позовом про захист прав споживачів, в якому просить визнати порушеними її права, як споживача послуг за кредитним договором № 4990/2198ECLKB36T21 від 19.09.2016 року, укладеного між нею та ПАТ «Платінум банк» та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за даним кредитним договором зарахувавши здійснені виплати за умовами п.п. «г» та «д» п. 1.2 договору в заборгованість за тілом кредиту, так як вищевказаний кредитний договір не містить переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком визначено плату, як комісію за надання кредиту та комісію за обслуговування кредиту. Судом встановлено, що підпункти «г» та «д» пункту 1.2 Кредитного договору № 4990/2198ECLKB36T21 від 19.09.2016 року, передбачають сплату позичальником комісії за надання кредиту в розмірі 1300,00 гривень та комісії за обслуговування кредиту 593,00 гривень. За змістом статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Статтями 205, 207 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі №910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У Рішенні від 01 листопада 2023 року №9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини). За положеннями абзаців першого, другого та третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №204/224/21 у постанові від 06.11.2023 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Також суд звертає увагу, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на споживчі потреби, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок узгоджується з викладеним висновком Верховного Суду України у постанові від 06.09.2017 по справі № 6-2071цс16, а також аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 №6-1746цс16, згідно якої зроблено висновок, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди, у тому числі за надання фінансового інструмента та за резервування ресурсів, а нарахування платежів за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача є незаконним. Крім того, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі за №520/2614/17). Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15. Як вбачається з пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Враховуючи те, що положення спірного споживчого кредитного договору від 19 вересня 2016 року передбачають плату за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія), що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, суд вважає, що такі умови договору порушують публічний порядок. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що кредитним договором було встановлено комісію за надання кредиту та обслуговування кредиту, які є незаконними, оскільки виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами і тому вважає, що є несправедливими положення кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача було подано до суду клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що кредитний договір укладено 19 вересня 2016 року, предметом спору є нарахування та сплата комісій, які сплачувались позивачем до 20.06.2018 року /а.с. 41-42/, проте позовну заяву подано до суду 19.01.2026 року, тобто майже через 10 років після укладення кредитного договору та через 7,6 років після останнього спірного платежу. /а.с. 77-78/ Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України продовжувався. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Проте, суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року. Законом України від 15 березня 2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728,786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Вказаний правовий висновок викладено у постанові ВС від 13.11.2024 (справа №383/1645/23, провадження №61-12645св24). В подальшому, Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-ІХ, пункт 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був виключений. Цей Закон набрав законної сили через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, а саме 04.09.2025 року. Таким чином, загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, був призупинений у період з 02.04.2020 року до 03.09.2025 року. Позивач звернулася до суду з даним позовом 19.01.2026 року. Оскільки перебіг строку позовної давності призупинився 02.04.2020 року, на час зупинення строку позивач мала право вимоги на перегляд платежів, які вона здійснила станом на 02.04.2017 року. В подальшому, після відновлення строку позовної давності з 04.09.2025 року, строк продовжив відраховуватися, і до дати звернення позивача до суду з даним позовом минуло чотири з половиною місяці, тобто позивач має право вимоги на перегляд платежів, які вона здійснила станом, щонайменше, на 02.09.2017 року. Останній спірний платіж, згідно розрахунку заборгованості наданого відповідачем, позивач здійснила 21.06.2018 року. Тобто позивач має право вимагати від відповідача, до якого перейшло право вимоги за кредитним договором, перегляду заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності, а підстави застосування строку позовної давності, викладені в клопотанні представника позивача є помилковими, так як позивач не оскаржує умови кредитного договору, а вони є нікчемними з підстав викладених в позовній заяві. Так як позивач в своєму позові не зазначає за який саме період просить здійснити перерахунок за кредитним договором, відповідач може його здійснити в межах строку, який вважає правильним, однак частина платежів здійснених позивачем в межах строку позовної давності, а тому має право вимагати в перерахунку заборгованості, тому в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності з підстав викладених в ньому необхідно відмовити. З огляду на встановлені у справі обставини, а також те, що положення спірного споживчого кредитного договору від 19 вересня 2016 року щодо встановлення плати за надання та обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «Кредобанк» здійснити перерахунок платежів здійснених позивачем [PERSON] за договором від 19 вересня 2016 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Платінум банк», як плату за надання та обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення заборгованості за договором. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, від 19 квітня 2023 року у справі №335/4991/16-ц, від 06 грудня 2023 року у справі №755/15848/20. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. За змістом пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при поданні до суду позовної заяви звільнена від сплати судового збору, а тому з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь держави.

Outcome: approved