Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-25 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2025 року у розмірі 5 600 грн. 00 коп., абонентське обслуговування у сумі 364 грн. 02 коп., інфляційні втрати у сумі 805 грн. 19 коп., 3% річних у сумі 210 грн. 58 коп. та пеню у сумі 253 грн. 12 коп., а всього 7 232 грн. 90 коп. В обґрунтування позову зазначено, що згідно рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради №343 від 12.10.2011 року «Про надання згоди на передачу окремих об`єктів теплопостачання Комунального підприємства «Криворіжтепломережа» до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» до ДП «Криворізька теплоцентраль» передано об`єкти теплопостачання у Довгинцівському, Жовтневому (нова назва Покровському), Інгулецькому та Саксаганському районах міста. Таким чином, з 01 жовтня 2013 року виконавцем послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання для багатоквартирного будинку [ADDRESS] є Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль». Так, за адресою: [ADDRESS] , встановлено автономне опалення. Між тим, власники (співвласники) нерухомого майна, обладнаного індивідуальними джерелами опалення зобов`язані здійснювати оплату на постачання теплової енергії, що складається: з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрьошньобудинкових систем опалення. Оскільки відповідачі оплату за надані позивачем послуги належним чином не здійснювали, представник позивача вимушена була звернутись до суду з даним позовом за захистом майнових інтересів. Ухвалою суду від 25.12.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачам 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі належним чином повідомлялись про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, своїм правом не скористались, відзив на позов до суду не надали. За встановлених обставин суд уважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами, що відповідає положенням ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до наявної у матеріалах справи інформації, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та зареєстрована у ній з 29 березня 1994 року. Крім неї у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 11 травня 2017 року, [PERSON] з 16 травня 2018 року та [PERSON] з 06 липня 2020 року. Як убачається зі змісту позову квартира за зазначеною адресою обладнана автономним опаленням. Згідно розрахунку заборгованості, за адресою: [ADDRESS] , за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2025 року обліковується заборгованість у розмірі 5 600 грн. 00 коп. Послуги з постачання теплової енергії до зазначеного будинку, який є багатоповерховим, надаються позивачем, що убачається, зокрема, із долучених до матеріалів справи актів про подачу та припинення подачі теплоносія. Так, правовідносини з приводу постачання теплової енергії, що виникли між сторонами, регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830 та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 року №315. Окрім того, 01 жовтня 2021 року АТ «Криворізька теплоцентраль» на своєму офіційному сайті розмістило Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання та фактично між сторонами з 01 листопада 2021 року укладено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання теплової енергії належать до житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання. Згідно аб. 6 п. 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830, відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 року №315 (далі Методика розподілу). Згідно п. 2 розділу 1 Методики розподілу, місця загального користування (далі -МЗК) - загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень. Також цим же пунктом Методики розподілу визначено, що загальнобудинкові потреби на опалення (далі - ЗБП) - витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення. Відповідно до розділу 3 Методики розподілу передбачено, що обсяг теплової енергії, витрачений на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі: - одноповерхова будівля 20%; - двоповерхова будівля 18%; - триповерхова будівля 16%; - чотириповерхова 14%; - п`ятиповерхова 12%; - шестиповерхова та вище 10%. Згідно з п. 12 розділу 4 Методики розподілу, обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Розділом 5 Методики розподілу передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, приймається як частка від загального обсягу теплової енергії, спожитої на опалення будівлі при подачі теплоносія в опалювальні приміщення від центрального теплового пункту або теплогенеруючої/когенераційної установки, яка не є автономною 8%. Так, з 01 січня 2022 року здійснюється нарахування ЗБП (загальнобудинкові потреби) відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку громад та територій від 28.12.2021 року №358 «Про внесення змін в Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», яким передбачено, що обсяг теплової енергії витрачений на загальнобудинкові потреби опалення визначено спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі: 1-5 поверхова 25%; 6-10 поверхова 20%; вище 10 поверхів 15%. У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року (справа №703/4963/15-ц) висловлено правову позицію про те, що нарахування оплати за опалення місць загального користування здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі дану послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати. Нарахування плати за послугу з централізованого опалення у місцях загального користування проводиться рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення. У постановах від 26.09.2018 року (справа №703/58/16-ц) та від 03.10.2019 року (справа №539/2966/15-ц) Верховний Суд зазначив, що оскільки житло відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку, він зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, отже, оплачувати послуги з централізованого опалення місць загального користування згідно з встановленими тарифами. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №311/3489/18 дійшов висновку, що відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від оплати за централізоване опалення місць загального користування будинку. Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини, не передбачено звільнення споживачів від обов`язку з оплати загальнобудинкових потреб опалення, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення (теплопостачання) складається не лише з приладів опалення, а й трубопроводів та арматури, а внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Таким чином, оскільки квартира, в якій зареєстровані відповідачі, знаходиться у багатоквартирному будинку та є невід`ємною частиною відповідних мереж (систем) опалення всього будинку, подання теплоносія до якого здійснюється від теплових мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) позивача, які є внутрішньобудинковим комплексом трубопроводів та обладнання для забезпечення опалення споживачів всього будинку, відповідачі зобов`язані нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку та оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами. При цьому, наявність автономного опалення у квартирі, в якій зареєстровані відповідачі, не є підставою для звільнення від оплати на загальнобудинкові потреби опалення, які складаються, в тому числі з витрат на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, частина якої (системи) наявна в квартирі (прокладені трубопроводи через квартиру), в якій зареєстровані відповідачі. Окрім того, суд зазначає, що з 01 листопада 2021 року згідно п. 11 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено розмір плати за абонентське обслуговування за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з витратами на обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку теплової енергії. Відповідно до положень п. 11 ч. 1 ст. 1, ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за абонентське обслуговування визначена відповідно до планованих витрат виконавця, пов`язаних із здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, з укладенням договору про надання комунальної послуги, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами. Між тим, суд зауважує, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично ними користувались. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі №176/456/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №14-280цс18. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У відповідності до п. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з наступними змінами і доповненнями, утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, власність зобов`язує нести тягар утримання майна. Разом з тим, як убачається зі змісту положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», викладених вище, особи, місце проживання яких зареєстроване у квартирі у встановленому законом порядку, а також власники (співвласники) квартири, зобов`язані їх утримувати, у тому числі, нести витрати по оплаті фактично наданих житлово-комунальних послуг нарівні з іншими дієздатними, які проживають та/або зареєстровані у житлі, або співвласниками. Отже, судом із розрахунку заборгованості наданого позивачем встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2025 року обліковується заборгованість за надану теплову енергію у розмірі 5 600 грн. 00 коп. та заборгованість із плати за абонентське обслуговування у розмірі 364 грн. 02 коп., що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у повному обсязі. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, зважаючи на те, що правовідносини, які склались між позивачем та відповідачами є грошовим зобов`язанням, позаяк відповідачі мають зобов`язання перед позивачем оплатити надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідачів відповідної оплати за надані послуги, однак, у зв`язку із несплатою належним чином відповідачами за отримані послуги, позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена у грошовому еквіваленті, а тому на дані правовідносини поширюється діяч. 2 ст. 625 ЦК України та з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню інфляційні збитки у розмірі 805 грн. 19 коп., 3% річних у розмірі 210 грн. 58 коп. та пеня у розмірі 253 грн. 12 коп., згідно наданих позивачем розрахунків, з якими погоджується суд. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по 757 грн. 00 коп. з кожного окремо. На підставі викладеного,

Outcome: approved