Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Вінницької міської ради про поділ житлового будинку в натурі, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 7/50 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 182,5 кв.м, житловою площею 109,6 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , тоді як відповідачі є співвласниками зазначеного нерухомого майна, при цьому розмір їх часток їй достоменно невідомий. Позивачка вказує на наявність технічної можливості поділу належної їй частки в натурі як окремого об`єкта нерухомого майна відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, а також зазначає, що сторони мають окремі входи та під`їзди до домоволодіння. У зв`язку з відсутністю згоди між співвласниками щодо порядку користування майном та земельною ділянкою, на якій розташований будинок, позивачка просить виділити їй на праві власності в натурі частку із майна, а саме:7/50 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як самостійний об`єкт нерухомого майна з визначенням складу приміщень: прибудову літ. «А1», що складається: «3-3» кімната площею 19,8 кв.м; прибудову літ. «а6», що складається:«3-1» коридор площею 4,2 кв.м, «3-2» санвузол площею 4,4 кв.м, «3-4» кухня площею 10,4 кв.м; загальною площею 38,8 кв.м, в тому числі житловою площею 19,8 кв.м. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити за обставин, викладених в позові. Відповідачі та третя особа також в судове засідання не з`явились по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином судовими повістками. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, ухваливши по справі заочне рішення суду. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що відповідно до рішення третейського суду від 01.04.2004р. [PERSON] на праві власності належить 7/50 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за [ADDRESS] з правом постійного користування кімнатою 3-3, площею 19,8 кв.м., частиною огорожі №1-5 ( а.с.6). [PERSON] та [PERSON] відповідно до договору дарування від 17.10.2003р. належить по 1/20 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за [ADDRESS] ( матеріали інвентарної справи). [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.1988 р.н. та ухвали Леніського райсуду м. Вінниці належить 11/25 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за [ADDRESS] ( матеріали інвентарної справи) [PERSON] відповідно до договору дарування від 13.04.2017р. належить 8/25 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за [ADDRESS] ( а.с.8) Відповідно до ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ч.1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна-це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно, шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника в розумінні ст. 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна. Тому в подібних спорах виникає доцільність проведення відповідної експертизи щодо можливості виділення частки ( 09.03.2023р. Верховний суд, який діє у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/1402/20). Так, судом досліджено поданий позивачем висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 серпня 2025 року №181, складений суб`єктом господарювання ФОП [PERSON] ( а.с.3). Оцінюючи вказаний документ з точки зору належності доказу, суд виходить із того, що він поданий на підтвердження доводів позивача щодо можливості виділу належної йому частки в натурі, а відтак стосується предмета доказування у даній справі. Разом з тим, оцінюючи допустимість та доказову силу зазначеного документа, суд зазначає, що поданий висновок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів у розумінні ст.ст. 7678 ЦПК України, з огляду на таке. Зміст висновку зводиться до загального твердження про можливість поділу 7/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, однак при цьому у ньому відсутнє належне обґрунтування такого висновку, не наведено розрахунків співвідношення запропонованих до виділу приміщень із розміром частки позивача, не визначено меж виділу, не враховано частки інших співвласників та їх права, а також не наведено варіантів поділу з урахуванням фактичного користування об`єктом. Крім того, вказаний документ не містить чіткої індивідуалізації об`єкта, який пропонується до виділу як самостійний об`єкт нерухомого майна, не підтверджує можливість формування такого об`єкта з дотриманням будівельних, технічних та правових норм, не містить чіткого співвідношення запропонованих до виділу приміщень із розміром частки позивача 7/50, не враховує частки інших співвласників та не визначає меж користування між усіма співвласниками Вказаний висновок фактично описує окремі приміщення, проте не підтверджує можливість їх виділення саме як частини, пропорційної частці позивача, без порушення прав інших співвласників. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів погодження із іншими співвласниками порядку поділу чи виділу частки, а також не доведено неможливість досягнення такого погодження, що є істотним при вирішенні спорів даної категорії. Як вбачається з рішення третейського суду від 01 квітня 2004 року [PERSON] набула право власності на 7/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з правом постійного користування кімнатою 3-3, площею 19,8 кв.м., частиною огорожі №1-5. Водночас зазначеним рішенням не визначено склад та межі зазначеної частки у натурі, а також не індивідуалізовано, які саме приміщення чи частини об`єкта нерухомого майна входять до її складу. В позові ж позивачка [PERSON] просить виділити на праві власності в натурі приміщення, площею 38,8 кв.м., однак не обґрунтовує, за рахунок яких саме приміщень та частин об`єкта нерухомого майна має бути здійснений такий виділ. Відповідно до матеріалів інвентарної справи №19283 по даному будинковолодінню, станом на 13.02.2008р. ( на дату останньої технічної документації), на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. «А» з прибудовами літ. «А1», «А2», «А3», «А4», «А5», сіни «а», «а1», «а4», відкрита веранда літ «а2», тамбур літ. «а3»-загальною площею 207,8 м2, в тому числі житловою 122,9 кв.м., убиральня літ. «З», сараї літ. «Е», «Б1», гараж літ. «Б», погріб літ. «п/Б1», огорожа №1-7, в тому числі самочинно зведені прибудова літ. «А5» площею 13,3 кв.м., тамбур літ. «а3» площею 3,2 кв.м., сіни літ «а1» площею 19,0 кв.м., сіни літ. «а4» площею 10,1 кв.м., сіни літ. «а5», відкрита веранда літ. «а2», гараж літ. «Б», сарай літ. «Б1», погріб літ. «п/Б1», «убиральня літ «З». Прибудова під літ. «а6», яку просить їй виділити позивачка [PERSON] - в матеріалах інвентарної справи не значиться. Крім того, матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, які є співвласниками вказаного нерухомого майна, при цьому їх права та інтереси підлягають врахуванню при вирішенні питання щодо поділу майна або виділу частки в натурі. Відповідно до положень ст. 355, 356, 358, 364 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено між співвласниками або з нього може бути виділена частка в натурі лише за умови визначеності часток співвласників та з урахуванням можливості такого поділу без порушення прав інших співвласників. Виділ частки в натурі можливий за наявності технічної можливості та за умови, що така частка є визначеною, індивідуалізованою та може бути відокремлена як самостійний об`єкт нерухомого майна. Суд також враховує, що позовні вимоги фактично зводяться до виділення у власність позивача конкретно визначених приміщень, однак такі вимоги не обґрунтовані належними доказами їх відповідності розміру частки позивача, не підтверджені технічною документацією, яка б беззаперечно свідчила про можливість формування самостійного об`єкта нерухомого майна саме у запропонованому складі. Верховний суд виснує, « Правильним є висновок суду про те, що наявність протиріч у досліджених правовстановлюючих, інвентаризаційних та інших документах, відсутність висновку судового експерта щодо можливого поділу спірного об`єкта нерухомості відповідно до ідеальних часток співвласників є підставою для відмови у задоволенні позову» ( Постанова Верховного Суду у справі №296/7611/14-ц від 16.05.2018р.). Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані можливість виділу його частки в натурі у заявлений спосіб, ані наявності варіантів поділу відповідно вимогам закону, ані відсутність порушення прав інших співвласників. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed