Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимоги визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1242 від 17.01.2001 року, укладений між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), зареєстрований на Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом: квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним.[INFO] померла мати позивачки, [PERSON] , яка заповіт за життя несклала. У зв`язку з цим позивачка, як її донька та спадкоємець першої черги за законом, звернулась до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик Л.Л. із заявами про прийняття спадщини за законом та видачу їй свідоцтва про права на спадщину зазаконом на квартиру [ADDRESS] .Квартира належала матері позивача на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1242 від 17.01.2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого на Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі. Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу №196 за реєстровим № 22998 24.01.2021 року. У встановлений законом строк позивач звернулась до приватного нотаріуса Красношлик Лариси Леонідівни із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Інших спадкоємців першої черги не було. По закінченні 6-місячного строку з дня відкриття спадшини вона звернулась до цього нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою нотаріуса від 14.01.2025 року у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва відмовлено, мотивуючи це тим, що Біржова угода нерухомого майна повинна була бути нотаріально посвідчена, тобто, ця угода не відповідає вимогам діючого на той час законодавства. Не погоджуючись з таким з таким рішенням, позивач вказує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що діяла станом на дату укладання спірної Біржової угоди), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зазначена стаття є спеціальною нормою, яка встановлює, що будь-які угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому, навіть загальна норма діючого на той час законодавства, а сааме стаття 227 Цивільного кодексу УРСР - не встановлювала обов`язкових вимог до нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир, натомість, така вимога стосувалась виключно житлових будинків. На підтвердження цієї позиції також вважає доцільним послатися на пункт 9 додатку № 1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09червня 1998 року № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839 (Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація прававласності на об`єкти нерухомого майна), який містить посилання на такі документи, як договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Наводить висновки Верховного Суду з цього питання. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року усправі № 759/2572/23 зазначено наступне: «Згідно із частиною другою статті 15Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню».. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 зроблено висновок про те, що: «За статтею 227 ЦКРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. Тому законодавство, чинне на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якою є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР)». В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, зокрема зроблений такий висновок: «...у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції,чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі». За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 488/1937/17 та в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 490/5891/19. Аналогічну правову позицію наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/4573/16 та від 04 вересня 2019 року у справі справа № 903/729/16. Підкреслює, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, з державною реєстрацією не пов`язаний момент виникнення у особи права власності. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Таким чином, позивач не може реалізувати своє право на успадкування нерухомого майна після смерті матері, оскільки Біржова угода, за висновком нотаріуса, не відноситься до правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, тому його право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом визнання такого права власності судом. Як вказується в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 «У разі відмови нотаріуса в оформленні права наспадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право». Щодо визначення відповідача у цієї справі, то позивачка вказує, що оскільки жодних інших спадкоємців за законом, які б подали в строк, встановлений Цивільним кодексом України, до нотаріальної контори заяву проприйняття спадщину у вгляді квартири, немає, а заповіт спадкодавцем за життя не був складений, то Відповідачем повинен бути відповідний орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням квартири, а саме, Кам`янська міська рада. Відповідач - Кам`янська міська рада у своєму Відзиві на позов позовні вимоги не визнає та просить відмовити у повному обсязі. На обгрунтування своєї позиції відповідач посилається на таки обставини. 1. Частина друга статті 227 Цивільного кодексу Української РСР передбачала реєстрацію договору купівлі-продажу житлового будинку у виконавчому комітеті місцевій Ради народних депутатів. Тому умова біржового договору про те, що договір підлягає реєстрації у Бюро технічної інвентаризації, не відповідає діючому на той час законодавству. 2. Посилається на відсутність доказів тому, що сторони даного біржового договору були членами біржі. Підкреслює, що не надано Акт приймання-передачі об`єкту нерухомості від члена біржі на прилюдні торги та Акт приймання-передачі після проведення торгів покупцю, Акт проведення прилюдних торгів, Протокол проведення торгів та інші документи, які є обов`язковими в силу Закону «Про товарні біржі». Тому вважає, що наданий договір купівлі-продажу є штучно виготовленим, який не може слугувати належним доказом купівлі-продажу і взагалі визнаватися у судовому порядку законним/укладеним. Разом з тим, відповідач підкреслює, що реєстрація на Біржі нерухомості права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, на той момент не суперечила чинному законодавству. Інструкція «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб" передбачала підставу для державної реєстрації - договорів купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржою. 3. Позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх прав. Зазначає, що сторонни Біржової угоди домовились в ній щодо всіх істотних умов, зокрема визначили предмет, ціну квартири, відбулось виконання умов Біржової угоди, договір був зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, позивач на підставі статей 128,153 ЦК Української РСР статті 49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на нерухоме майно і правомірно володіє ним, а тому підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно немає. У зв`язку з наведеним, Позивачем не доведений факт порушенного права, оскільки Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17.01.2001 р № 1242 ніким не оспорюється. З огляду на викладене, відсутні жодні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі, дійсним, оскільки останній є таким в силу вимог вищенаведених норм ЦК УРСР 1963 року та ст. 15 Закону України «Протоварну біржу». 4. Вважає, що позивачем невірно визначено відповідача у справі. Підкреслює, що Позивачем в обгрунтування пред`явлення позову до Кам`янської міської ради в якості Відповідача по справі не наведено жодних аргументів, які могли б слугувати доказом оспорюваності прав Позивача з боку Кам`янської міської ради. З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного права уповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Отже, Кам`янська міська рада є неналежним Відповідачем у даній справі. У наданих у подальшому Додаткових поясненнях сторони підтвердили свої позиції. Третя особа своїм процесуальним правом на подання Пояснень на позовну заяву не скористалась. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Машошина А.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача Жежель С.С. в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, вислухавши пояснення сторін та покази свідка, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1242 від 17.01.2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого на Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі, покупець придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.41-42). Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 196 за реєстровим № 22998 24.01.2021 року, про що свідчить відмітка на другому аркуші договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1242 від 17.01.2001 року. [INFO] [PERSON] померла (копія свідоцтва про смерть а.с.43), заповіт за життя не складала. Відомості про [PERSON] , продавця квартири по договору купівлі - продажу зареєстрованого на Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі - відсутні. Постановою приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик Лариси Леонідівни від 14.01.2025 року у вчиненні нотаріальної дії з вдачі свідоцтва відмовлено з посиланням на те, що Біржова угода від 17.01.2001 р. про купівлю-продаж нерухомого майна повинна була бути нотаріально посвідчена, тобто, ця угода не відповідає вимогам діючого на той час законодавства (а.с.39-40). Аналіз наданих сторонами доказів свідчить, що Біржову угоду, - договір купівлі-продажу нерухомого майна, було укладена відповідно до вимог законодавства, що діяло на час її укладення. Відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення угоди, Дніпродзержинська філія Придніпровської товарної біржі мала право реєструвати Договори купівлі - продажу нерухомого майна. В подальшому такі угоди нотаріальному посвідченню не підлягали (ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»). У Відзиві на позов відповідач, з одного боку не погоджується з позовними вимогами і просить відмовити у задоволенні позову, на обгрунтування чому посилається на те, що частиною другою статті 227 Цивільного кодексу Української РСР передбачалось реєстрацію договору купівлі-продажу житлового будинку у виконавчому комітеті місцевій Ради народних депутатів. А тому умова біржового договору про те, що договір підлягає реєстрації у Бюро технічної інвентаризації, не відповідає діючому на той час законодавству. Також вказує на відсутність доказів тому, що сторони даного біржового договору були членами біржі. Підкреслює, що не надано Акт приймання-передачі об`єкту нерухомості від члена біржі на прилюдні торги та Акт приймання-передачі після проведення торгів покупцю, Акт проведення прилюдних торгів, Протокол проведення торгів та інші документи, які є обов`язковими в силу Закону «Про товарні біржі». З другого боку, визнає юридичну силу договору купівлі-продажу, посвідченого на товарній біржі і не заперечує право власності спадкодавця на квартиру, придбану нею за таким договором, навіть без нотаріального посвідчення. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (п. 5 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Як встановлено судом, мати позивача придбала квартиру на підставі біржового договору від 17.01.2001 р., який 24.01.2001 р. зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації за № 22998. Тобто, юридично право власності [PERSON] на квартиру зареєстроване у встановленому на той час порядку. При вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Але нотаріальне посвідчення цього договору не здійснювалось, в силу того, що стаття 15 Закону «Про товарну біржу» наголошувала, що договори, зареєстровані на товарній біржі, не потребують нотаріального посвідчення. З метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення у справі суд надає зібраним доказам оцінку у відповідності до вимог статті 89 ЦПК, зокрема, частини 3 цієї норми, яка наголошує, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Такий аналіз доказів надає суду підстави, що мати позивача, [PERSON] придбала квартиру у встановлений на той час порядок і зареєструвала своє право власності у Дніпродзержинському БТІ, а тому квартира правомірно входить до складу спадкового майна. Щодо посилання Відповідача на те, що частина друга статті 227 Цивільного кодексу Української РСР передбачала реєстрацію договору купівлі-продажу житлового будинку у виконавчому комітеті місцевій Ради народних депутатів, а тому, на думку представника, твердження, що договір підлягає реєстрації у Бюро технічної інвентаризації, не відповідає вимогам діючого на той час закону, суд вважає таке посилання неспроможним, тому що БТІ є комунальне підприємство і сформоване органом місцевого самоврядування саме для проведення технічної інвентаризації, обліку та паспортизації об`єктів нерухомості (житлових будинків, квартир, комерційних споруд). БТІ фіксує фактичну площу, планування та технічний стан споруд, видаючи технічний паспорт. Вони необхідні для реєстрації права власності, купівлі-продажу, спадкування та узаконення самочинного будівництва. Тому реєстрація права власності шляхом подання документів саме до БТІ на той час було єдиним і законним способом реєстрації права власності. Стосовно твердження відповідача про ненадання позивачем доказів тому, що сторони у біржовому договорі були зареєстровані в якості членів біржі, суд звертається до статті 8 Закону «Про товарні біржі», відповідно до якої членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Порядок прийняття у члени біржі та вибуття із складу її членів визначається статутом товарної біржі. На підтвердження своїх заперечень відповідачем не надано ані Статуту товарної біржі «Дніпродзержинська», ані Правила біржової торгівлі, які б підтверджували наведені ним доводи. Закон «Про товарні біржі» не містить регламентацію наведених відповідачем аргументів. Також цілком неспроможними є посилання на ненадання документів, перелічених у Відзиві, оскільки Товарна біржа не проводить прилюдних торгів. І Закон не містить жодного слова про будь-яку передачу нерухомого майна товарній біржі продавцем і біржою покупцю. Щодо нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомового майна за договором, посвідченим на товарній біржі, слід зазначити таке. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підкреслюється, що «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін» (пункт 13 постанови). На момент укладення біржового договору у 2001 році Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» надавав такий висновок щодо розв`язання подібної ситуації: «З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження». Як вбачається із змісту наведених роз`яснень, можливість визнання договору купівлі- продажу нерухомого майна не ставилась у залежність від наявності обох умов такого правочину: нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Вирішуючи питання про обгрунтованість позовних вимог, суд враховує, що на момент укладання цього біржового договору учасники угод стосовно об`єктів нерухомого майна знаходились у невизначеному правовому полі: з одного боку існувала стаття 227 Цивільного кодексу Україниської РСР 1963 року, яка передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. А з другого боку діяв Закон «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-XII (в редакції, що діяла на момент укладання біржового договору), стаття 15 якого наголошувала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Також частина друга статті 47 Цивільного кодексу 1963 року встановлювала, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У даному випадку недотримання сторонами нотаріальної форми обумовлено не ухиленням однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору, а плутаниною у законодавстві. До того ж, обома сторонами умови договору виконані у повному обсязі і будь-яких претензій один до одного вони у подальшому не мали. Ці обставини надають суду підстави для визнання позовної вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 16/218 від 21.12.2001 року квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони, який було укладено на Товарній біржі «Дніпродзержинська» та зареєстрованого 10.01.2002 року Дніпродзержинським БТІ за реєстровим № 21452 і реєстровій книзі № 37, обгрунтвоаною. До того ж, вирішуючі питання про обгрунтованість посилання нотаріуса на статтю 227 Цивільного кодексу Україниської РСР, суд вважає, що в даному випадку нотаріус припустився помилки щодо дії закону у часі. Посилання на статтю 227 ЦК УРСР у певній мірі було б обгрунтоване при первісній реєстрації права власності на нерухоме майно, набуте за біржовою угодою. Але питання про видачу позивачці свідоцтва про право на спадщину повинне грунтуватися на законі, який діє у цей час і на підставі документів, що надаються заявником. А позивачкою були надані нотаріусу належні документи, що підтверджують офіційну реєстрацію права власності у спадкодавця на нерухоме майно. Відмова нотаріуса фактично є переглядом здійснених державним органом правочинів з реєстрації права власності на нерухоме майно. Що стосується другої вимоги, заявленій позивачем, то суд приходить до таких висновків. Після смерті [PERSON] спадкоємцем квартири є дочка померлої [PERSON] , позивач у цієї справі. Вона своєчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено з посиланням на те, що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Товарною біржою, не відповідає вимогам діючого на той час законодавства (нотаріально не посвідчений). Право власності [PERSON] на квартиру було зареєстровано у Дніпродзержинському БТІ, позивачу ж у переоформленні права власності на неї в порядку спадкування за законом Постановою приватного нотаріуса Красношлик Л. Л. від 14.01.2025 р. відмовлено, а тому вона скористалась положеннями статті 392 ЦКУ, яка передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд не погоджується з думкою відповідача, що позивачем обраний неналежний та не ефективний спосіб захисту свого права. Як підкреслив Пленум ВССУ у постанові № 5 (п. 37): «З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність». Тобто, позивачем у даному випадку обрані таки способи захисту права, які передбачені частиною другою статті 16 ЦКУ, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним (а рівно й дійсним). Ці способи є необхідно ефективними для захисту права на нерухоме майно. Щодо належного (неналежного) відповідача. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 зазначено наступне: «... у випадку їх (інших спадкоємців) відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Суд враховує, що з результатами розгляду цієї справи пов`язується подальша реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, яка здійснюється Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради. Тому покладання виконання судового рішення можливо лише на уповноважену сторону, якою у даному випадку є міська рада в особі відповідного її структурного підрозділу. Нотаріус, як третя особа, має лише право видати свідоцтво про право власності на спадщину. Але він позбавлений повноважень здійснювати реєстрацію права власності на підставі судового рішення, у зв`язку з чим об`єктивно не може бути відповідачем. А тому залучення його до справи в якості належного відповідача не буде відповідати належності і ефективності способу захисту порушеного (невизнаваємого) права позивача; на третю ж особу суд не вправі покладати виконання будь-яких обов`язків з виконання судового рішення. Реєстрація права власності на квартиру за позивачкою неможлива без видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. Такій видачі перешкоджає спірність питання щодо юридичної сили договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованому на біржі. Усунення подвійного трактування цього питання у кожному конкретному випадку можливо лише через судове рішення. Що також виключає питання про залучення нотаріуса у таких справах в якості відповідача. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved