Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (надалі-АТ «А-БАНК») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 у сумі 169476,07 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.06.2024 відповідач уклав із АТ «А-БАНК» в електронній формі кредитний договір №АВН0СТ155101717759966041, який складається із Заяви Клієнта та Графіку погашення кредиту. За умовами вказаного договору банк надав [PERSON] кредит у розмірі 150000,00 грн строком на 60 місяців, до 06.05.2029 зі сплатою 55% річних, а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти згідно з графіком платежів. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту не виконує, внаслідок чого станом на 16.12.2025 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 169476,07 грн, з яких: 140530,86 грн- загальний залишок заборгованості за тілом кредиту; 27827,36 грн загальний залишок заборгованості за процентами та 117,85 грн- заборгованість за пенею. Відповідно до п.11 Заяви про надання послуги «Швидка готівка» та/або Паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» у разі порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач повинен сплатити банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки. Позивач зазначив, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про споживче кредитування», а тому у даному випадку не підлягає застосуванню п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відповідно до п.6 Розділу IV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 24.12.2023 року,плюс 30 днів), у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Таким чином на договори споживчого кредиту, які будуть укладатися після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом №3498- IX (набрав чинності 24.12.2023, + 30 днів = 23.01.2024) вимога пункту 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється, та нарахування пені не забороняється. Із урахуванням наведеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05.01.2026 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.02.2026 підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. 16.03.2026 представник відповідача адвокат Колінько Н.О. подала через підсистему «Електронний суд» відзив на позов у якому вказала, що відповідач не має зареєстрованого кабінету у підсистемі «Електронний суд», а засобами поштового зв`язку ані позовну заяву з додатками, ані ухвалу суду не отримував, а дізнався про існування даної справи 05.03.2026 із застосунку ДІЯ та того ж дня уклав договір про надання правничої допомоги. 09.03.2026 о 19:38 год представник відповідача отримала доступ до електронної справи у підсистемі «Електронний суд» та ознайомилася із нею 10.03.2026 у робочий час. Із урахуванням наведеного просила визнати поважною причину пропуску строку на подання відзиву на позов та поновити його. Заявлений позов просить задовольнити частково та стягнути з відповідача прострочену заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 станом на 16.12.2025 у сумі 29856,45 грн, а саме: прострочений залишок заборгованості за тілом кредиту у сумі 3909,39 грн, залишок заборгованості за процентами на прострочену заборгованість у розмірі 25947,06 грн, а у задоволенні решти вимог відмовити. В обгрунтування відзиву зазначено, що положеннями ст.16 Закону України «Про споживче кредитування»№1734-VIII визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць кредитодавець має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, у повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит, про що зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача. У наданому кредитному договорі таке право кредитодавця не передбачене, а визначене лише у Паспорті споживчого кредиту «Швидка готівка», який не є складовою кредитного договору, так як позивач вказує такими складовими лише Заяву Клієнта та Графік погашення кредиту. Оскільки кредитний договір укладено 07.06.2024, до цих правовідносин підлягає застосуванню ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» про зобов`язання кредитодавця письмово повідомити споживача про повернення споживчого кредиту, строк виплати якого не настав у повному обсязі. Однак матеріали справи не містять доказів надсилання позивачем відповідачу досудової вимоги щодо дострокового повернення заборгованості за кредитом, а у позові зазначено, що письмові вимоги не направлялись, оскільки їх направлення договором не передбачене. Отже позивач не отримував досудову вимогу та не мав можливості виконати передбачений ч.4 ст.16 Закону №1734-VIII обов`язок щодо повернення простроченої суми за кредитом протягом 30 календарних днів з дня одержання такої вимоги. Оскільки умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове повідомлення про вимогу дострокового погашення кредиту, то такі умови суперечать законодавству та відповідно до ч.5 ст.12 Закону №1734-VIII є нікчемними. Таким чином у даній справі підстави для дострокового стягнення заборгованості за кредитом у сумі 138501,77 грн, з яких: 136621,47 грн- заборгованість за тілом кредиту та 1880,30 грн заборгованість за процентами на поточну заборгованісь відсутні. Також відповідач заперечує підстави для задоволення вимоги про стягнення пені, оскільки це суперечить п.18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача. АТ «А-БАНК» позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, проте у відзиві міститься клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 06.05.2021 [PERSON] підписав в електронній формі Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», за змістом якої сторони визнали, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк» становлять договір про надання банківських послуг. 07.06.2024 між сторонами у справі шляхом підписання відповідачем електронним підписом Заяви про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101717759966041 був укладений кредитний договір, у якому зазначено, що ця Заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на сайті банку, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір про надання банківських послуг. За умовами вказаного договору банк надав відповідачу споживчий кредит у розмірі 150000,00 грн на строк 60 місяців з 07.06.2024 по 06.06.2029 включно, зі сплатою процентів у розмірі 55% на рік у безготівковій формі шляхом перерахування суми кредиту на платіжну картку № [NUMBER] . Денна процента ставка за кредитом становить 0,11%. [PERSON] у свою чергу зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним щомісячними платежами у розмірі 7463,28 грн. Пунктом 12 Заяви про надання послуги «Швидка готівка» передбачено, що у випадку порушення зобов`язань з погашення заборгованості відповідач зобов`язався сплатити банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, при цьому пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Пунктом 13 вказаної Заяви визначено, що у випадку порушення Клієнтом чи Банком умов договору порушник несе відповідальність , передбачену чинним законодавством. Підписанням зазначеної Заяви відповідач підтвердив, що до укладення цієї угоди ознайомився з актуальними Умовами та правилами надання банківськимх послуг АТ «А-БАНК», що розміщені за посиланням:www.a-bank.com.ua/terms та з інформацією, яка розміщується на вебсайті та доступна за посиланням:www.a-bank.com.ua, в повному об`ємі відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Ця Заява у вигляді паперового документа підписується Клієнтом власноручним підписом, а у вигляді електронного документа- підписується Клієнтом цифровим власноручним підписом або простим/удосконаленим електронним підписом у мобільному додатку Abank24 чи в інших каналах дистанційного обслуговування. Разом із Заявою відповідач підписав таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у якій сторони визначили дату видачі кредиту-07.06.2024; дату повернення кредиту-06.06.2029; суму кредиту-150000,00 грн; суму платежу за розрахунковий період-447795,97 грн; проценти за користування кредитом-297795,97 грн. Позивачем також долучено підписаний відповідачем електронним підписом 07.06.2024 Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка» у якому визначена сума кредиту-150000,00 грн, строк кредитування-60 місяців; спосіб надання кредиту- шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Клієнта з подальшою можливістю зняття коштів; процентна ставка відсотків річних-55%; тип процентної ставки-фіксована; загальні витрати за кредитом-297795,97 грн; орієнтовна загальна вартість кредиту-447795,97 грн; реальна річна процента ставка, відсотків річних-72,47%; розмір щомісячного платежу-7463,28 грн; наслідки простроченнчя виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит- у разі наявності заборгованості у Клієнта зі сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів банк має право достроково розірвати Кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку зхаборгованості, що виникла при користуванні послугою «Швидка готівка»; пеня у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня та не більше 15% від суми простроченого платежу. У Паспорті також зазначено, що надана інформація зберігає чинність та є актуальною до 06.06.2029. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених договором, що підтверджується меморіальним ордером № TR.37254825.49846.65455 від 07.06.2024. Факт руху грошових коштів на картковому рахунку клієнта [PERSON] позивач підтвердив випискою по кредиту від 16.12.2025, сформованою за період з 07.06.2024 по 15.12.2025, згідно якої заборгованість за кредитом складає 169476,07 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 16.12.2025 заборгованість відповідача за кредитним договором №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 складає 169476,07 грн, із яких: 140530,86 грн-загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 136621,47 грн-залишок заборгованості за тілом кредиту; 3909,39 грн- залишок заборгованості за тілом кредиту (прострочений); 27827,36 грн- загальний залишок заборгованості за процентами; 1880,30 грн- залишок заборгованості за процентами на поточну заборгованість; 25947,06 грн- залишок заборгованості за процентами на прострочену заборгованість; 1117,85 грн- заборгованість за пенею. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні норми права. Частинами 1,2 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною другою ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Частиною другою ст.639 ЦК України передбачено, що у разі якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.02.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У силу ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Окрім того, відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.2 ст.625 ЦК України). Судом встановлено і підтверджується дослідженими доказами, що 07.06.2024 між АТ «А-БАНК» та [PERSON] із дотриманням вимог діючого законодавства був укладений в електронній формі договір кредиту №АВН0СТ155101717759966041 за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 150000,00 грн у безготівковій формі на строк 60 місяців - до 06.06.2029. У вказаному договорі сторони узгодили розмір кредиту, процентів, строк та умови кредитування, відповідальність за несвоєчасне виконання умов договору, тобто досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. АТ «А-БАНК» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вказаним кредитним договором та надало відповідачу кредит у встановленому розмірі. Факт укладення кредитного договору та отримання наданих у кредит коштів відповідачем не заперечується. Водночас [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував у зв`язку із чим виникла прострочена заборгованість за кредитом. При визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає до стягнення з відповідача суд враховує наступне. У частині другій ст.627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 10.06.2017 набрав чинності Закон України від 15.11.2016 №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10.06.2017). Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 1734-VIII, споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит; споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, у цій справі регулювання правовідносин АТ «А-БАНК» із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1734-VIII. Згідно із ч.4 ст.16 Закону № 1734-VIII, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 36 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону №1023-XII (у редакції, чинній до 10.06.2017), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27.03.2019 у справі №521/21255/13, вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону №1023-XII (у редакції, чинній до 10.06.2017), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. У справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. В обгрунтування заявлених позовних вимог АТ «А-БАНК» посилається на те, що [PERSON] прострочив виконання зобов`язання за черговими платежами, тому існують правові підстави для дострокового повернення всієї суми кредиту. Як видно з умов договору, сторонами погоджено строк кредитування на 60 місяців з 07.06.2024 до 06.06.2029, який ще не сплинув. Умовами укладеного між сторонами договору кредиту №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 не передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту у разі несплати споживачем чергового платежу. У наданому позивачем Паспорті споживчого кредиту міститься вказівка на те, що у разі наявності у Клієнта заборгованості зі сплати щомісячного платежу понад 90 днів Банк має право достроково розірвати кредитний договір, однак умови та порядок такого розірвання не визначені. При цьому суд звертає увагу не та, що відповідно до умов підписаної відповідачем Заяви про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 Паспорт споживчого кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору кредиту, який становлять вказана Заява, Умови та правила надання банківських послуг та Таблиця обчислення загальної вартості кредиту. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не надав доказів на підтвердження факту надіслання відповідачу та отримання ним вимоги про сплату простроченої кредитної заборгованості, у разі невиконання якої банк мав намір реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку. Тому, у суду відсутні підстави стягувати суму боргу, строк повернення якої ще не настав. Разом із тим, виходячи із розрахунку заборгованості, зважаючи на наявність у відповідача станом на 16.12.2025 простроченої заборгованості за кредитом, а саме 3909,39 грн за тілом кредиту та 25947,06 грн за процентами, що складає 29856,45 грн, враховуючи приписи статей 530, 610 ЦК України, суд приходить до висновку, що у цій частині позов підлягає до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1117,85 грн суд враховує наступне. Умовами п.12 Заяви про надання послуги «Швидка готівка» передбачено право банку нараховувати пеню у випадку порушення зобов`язань з погашення заборгованості у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, розмір якої при цьому не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшим за 15 відсотків суми простроченого платежу. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє по сьогоднішній день. Згідно правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 18.10.2023 в справі №706/68/23 дія п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на кредитний договір. Аналогічний правовий висновок, щодо аналізу п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №910/10901/23. У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з [PERSON] пені у розмірі 1117,85 грн до задоволення не підлягає. Щодо доводів позивача про те, що до даних правовідносин підлягали застосуванню приписи Закону України «Про споживче кредитування», тому неустойка не застосовується тільки до кредитних договорів, що були укладені до 24.01.2024 суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно п.6 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023, тобто приписи вказаного пункту стосувалися договорів, які були укладені до 23.01.2024. Проте помилковим є тлумачення позивачем цього пункту Закону як такого, що дозволяє (заборона відпадає й відсутня) нараховувати неустойку за прострочення виконання споживачем зобов`язань за кредитним договором, оскільки Закон, який має захищати споживачів не може встановлювати для них умови гірші, ніж це передбачено загальним і основним актом цивільного законодавства - Цивільним кодексом України. У постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №240/4894/23 вказано, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини». Принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи. Крім того, з аналізу наведених норм права не вбачається, що вказаний як спеціальний Закон суперечить нормам ЦК України щодо списання кредитодавцем (позикодавцем) неустойки (штрафу, пені), нарахованих у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення, а лише встановлює що таке списання відбувається також згідно п.6 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» за період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Посилання позивача на те, що Законом України «Про споживче кредитування» не заборонено застосування неустойки до кредитних договорів, що були укладені після 24.01.2024 не спростовують вказаних висновків суду, оскільки списання таких платежів кредитодавцем прямо встановлено в п.18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Згідно з вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги АТ «А-БАНК» підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором кредиту №АВН0СТ155101717759966041 від 07.06.2024 у розмірі 29856,45 грн, з яких: 3909,39 грн прострочена заборгованість за тілом кредиту та 25947,06 грн-прострочена заборгованість за процентами. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 426,75 грн сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (29856,45х2422,40/169476,07). Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: partial