Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-01 00:00:00

Позивач ТОВ «Авак» у червні 2024 року звернулись до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсними договорів, відновлення становища, яке існувало до його порушення посилаючись на те, що 27.04.2023 року позивач для здійснення перевезення товару за допомогою системи «Lardi-Trans» уклав договір-заявку з [PERSON] (котрий на час укладення договору був зареєстрований як фізична особа-підприємець) про надання транспортних послуг, згідно якого [PERSON] зобов`язувався здійснити перевезення міндобрив по маршруту м. Кілія смт. Бродецьке, Козятинського району Вінницької області. 29.04.2023 року в м. Кілія, вул. Желєзнякова, 4 ТОВ «Тек-Транс Груп «Форвард» було завантажено автомобіль DAF XF 105.460, ДНЗ ВО05ЕІ карбітом в кількості 24,8048 тн для поставки вантажоодержувачу ТОВ «Авак», пункт розвантаження : смт. Бродецьке, Козятинського району, Вінницької області, проте до пункту розвантаження ФОП [PERSON] , який одночасно є водієм автомобіля, вантаж не доставив, на телефонні дзвінки директора ТОВ «Авак» не відповідав, що змусило його звернутись до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 01.05.2023 року в ЄРДР було зареєстроване кримінальне провадження № 12023020220000188 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Таким чином, оскільки [PERSON] вантаж був втрачений, у позивача виникло право на відщкодування вартості втраченого майна і цей обов`язок виник з моменту втрати вантажу, тобто з 29.04.2023 року. Оскільки [PERSON] добровільно відшкодувати вартість відмовився, ТОВ «Авак» 06.06.2023 року звернулось до Господарського суду Тернопільської області про стягнення вартості втраченого вантажу. Рішенням Господарського суду від 22.11.2023 року позов ТОВ «Авак» задоволено та стягнуто з ФОП [PERSON] в користь товариства 617 520.00 грн. вартості втраченого вантажу та 9262 грн 80 коп. сплаченого судового збору. На виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.11.2023 року видано судовий наказ від 27.12.2023 року про примусове виконання рішення про стягнення з ФОП [PERSON] в користь ТОВ «Авак» вказаної вище суми заборгованості. 10.01.2024 року Збаразьким відділом державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції за заявою стягувача відкрито виконавче провадження № 73771507. 10.01.2024 року головним державним виконавцем Плавінською І.В., було звернено стягнення на майно боржника та винесено постанову про арешт майна боржника. На адвокатські запити до ТСЦ МВС № 1247 РМЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізьких областях, ТСЦ МВС 6141 МВС у Тернопільській області, ТСЦ МВС № 0541 позивачем було отримано інформацію, що автомобіль DAF XF 105.460, був зареєстрований за фізичною особою [PERSON] . У подальшому 13.07.2023 року був перереєстрований на іншого власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 6220/23/000978 від 25.05.2023 року укладеного суб`єктом господарювання ТОВ «Альфа-Караван». Станом на 29.04.2023 року причіп KRONE SDP 27 був зареєстрований за фізичною особою [PERSON] . У подальшому 13.07.2023 року був перереєстрований на іншого власника [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу № 32-05-23 від 15.05.2023 року укладеного суб`єктом господарювання ПП «КАР БАЙ ФАСТ», 26.08.2023 року перереєстрований на іншого власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 7696/23/002270 від 25.08.2023 року укладеного суб`єктом господарювання ТОВ «ГОСТ.УА». Таким чином із наданих відповідей вбачається, що [PERSON] після виникнення у нього зобов`язання перед позивачем відшкодувати вартість, під час розгляду справи відчужив належні йому транспортні засоби, тим самим унеможлививши звернення на них стягнення. Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань державна реєстрація ФОП [PERSON] припинена від 26.07.2023 року, тому відчуження відповідачем належних йому транспортних засобів та припинення підприємницької діяльності створили умови для неможливості виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а його дії спрямовані на уникнення виконання судового рішення. Позивач вважає, що укладені договори купівлі-продажу є недійсними і за своєю правовою природою є фраудаторними, оскільки оспорювані договори укладені [PERSON] після виникнення у нього обов`язку відшкодувати завдану позивачеві майнову шкоду, а відтак вчинені йому на шкоду. Крім того [PERSON] діяв недобросовісно, позаяк на момент виникнення обов`язку відшкодувати позивачеві завдану майнову шкоду був власником транспортних засобів, відчуження транспортних засобів відбулось після виникнення у [PERSON] зобов`язання перед позивачем. Відповідач припинив підприємницьку діяльність, не вживає заходів для отримання будь-яких доходів після виникнення у нього зобов`язання перед позивачем, відчужуючи транспортні засоби [PERSON] усвідомлював, що іншого майна, на яке може бути звернути стягнення у нього не має, а тому очевидно, що дані договори укладені на шкоду інтересам позивача, що свідчить про їх фраудаторність. У зв`язку з чим просить : визнати недійсним договір № 6220/23/000978 від 25.05.2023 року купівлі продажу автомобіля DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] визнати недійсним договір № 32-05-23 від 15.05.2023 року купівлі-продажу напівпричіпу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] визнати недійсним договір № 7696/23/002270 від 25.08.2023 року купівлі-продажу напівпричіпу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення автомобіля DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] та напівпричіпу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] [PERSON] 02.06.2025 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив згідно якого вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на те, що відповідач [PERSON] професійно займається переобладнанням та подальшим продажем причепів до вантажних автомобілів у зв`язку із чим купує та модернізує вживані причепи/напівпричепи до вантажних автомобілів. З метою здійснення переобладнання та подальшого продажу ТЗ, 15 травня 2023 року було укладено договір купівлі-продажу № 32-05-23 напівпричепу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код [NUMBER] , власником якого був [PERSON] , а продавцем ПП «КАР БАЙ ФЕСТ». Продавець встановив ціну продажу в розмірі 15500,00 грн що повністю задовольнило відповідача [PERSON] і ним вказану суму було передано продавцеві. Крім того між [PERSON] та ПП «КАР БАЙ ФЕСТ» уклади договір комісії № 32-05-2023 року, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору встановивши в договору ціну об`єкту 15500 грн. Безпосередньо із відповідачем [PERSON] будь-яких договорів відповідачем [PERSON] ніколи не укладалося та не підписувалося, а тому і відповідач [PERSON] не був стороною Договору купівлі-продажу № 32-05-2023 року від 15.05.2023 року. Після придбання напівпричепу відповідачем [PERSON] було здійснено його переобладнання шляхом обладнання напівпричепа кронштейном з перекидним обладнанням, гідравлічною системою та пристроями для встановлення контейнеру типу 1В для перевезення сипких вантажів з можливістю самоскидного його розвантаження. Згідно рішення експертної групи (протокол № 5406 від 31.07.2023 року) ДП «Державтотрансндіпроект» погоджено можливість переобладнання напівпричепу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] власником [PERSON] про що надано висновок науково-технічної експертизи № 592884 від 03.08.2023 року. 04 серпня 2023 року [PERSON] на вказаний напівпричеп отримано сертифікат відповідності серія СЛ № 059920 з додатком UА.008.056971-23. 24 серпня 2023 року між між [PERSON] та ТОВ «ГОСТ.УА» було укладено договір комісії № 7696/23/002270 за умовами якого [PERSON] передав на комісію ТОВ «ГОСТ.УА» з метою подальшого продажу за ціною не менше 15000,00 грн напівпричеп KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію № [NUMBER] від 04.08.2023 року. 25 серпня 2023 року укладено договір купівлі-продажу вказаного напівпричепу між комісіонером ТОВ «ГОСТ.УА» як продавцем та [PERSON] як покупцем. Зазначає, що продаж напівпричепу комісіонером ТОВ «ГОСТ.УА» було здійснено 25.09.2023 року, а зміни до процедури комісійної торгівлі транспортними засобами щодо обовязковості довідки про оцінку ТЗ за ринковою вартістю, були внесені КМУ Постановою «Про внесення змін до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери № 1132 від 01.10.2024 року, а тому будь-яких порушень законодавства під час продажу напівпричепу допущено не було. [PERSON] не був стороною Договору купівлі-продажу №7696/23/002270, йому нічого не було відомо під час купівлі спірного напівпричіпу про його переобладнання та подальший продаж, а також про господарські відносини між ТОВ «АВАК» та [PERSON] як ФОП. Зазначає що під час розгляду справи господарським судом Тернопільської області забезпечення позову не здійснювалось і арешт на рухоме та нерухоме майно не накладалось. Крім того 01 травня 2023 року директор ТОВ «АВАК» звернувся до чергової частини поліції № 1 Хмельницького РВП із заявою, у якій повідомив, що невідома особа в період з 27.04.2023 року по 30.04.2023 року ввівши його та перевізника ФОП [PERSON] в оману, отримала 24,8 тон мінеральних добрив (карабаміду) в порту м. Кілія Одеської області та здійснила доставку вказаного добрива не в обумовлене місце, заволодівши таким чином вказаним добривом на загальну суму 615 000 грн. Вважає, що обставини викладені у позовних вимогах не відповідають дійсності, оскільки надана позивачем інформація щодо відчуження транспортного засобу [PERSON] під час розгляду справи господарським судом на момент укладення договору купівлі-продажу від 15.05.2023 року між ПП «КАР БАЙ ФЕСТ» та [PERSON] , ТОВ «АВАК» ще не мало статусу позивача, не зверталась за захистом своїх порушених прав до господарського суду. Кримінальне провадження порушеного за заявою ТОВ «АВАК» відносно невідомої особи, цивільний позов подано не було та не було встановлено особи винної у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Позивачем також не надано судові належних та допустимих доказів того, що [PERSON] пред`явлено підозру або вручено обвинувальний акт в межах кримінального провадження у період з 01.05.2023 року по 06.06.2023 року. Щодо фраудаторності вчинених відповідачем [PERSON] правочинів то посилається на те, що позивачем не доведено, що спірна угода вчинена на шкоду позивачеві, оскільки не відомо який статус мало ТОВ «АВАК» в межах кримінального провадження, окрім заявника, а господарського провадження ще не існувало. Крім того вважає, що оспорювані правочини не містять у собі всіх обов`язкових ознак їхньої фраудаторності, зокрема введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Разом із тим, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначатися, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає порушення. Таким чином позивач повинен довести належними та допустимими доказами умисел відповідача [PERSON] на ухилення від виконання покладених на нього обов`язків перед позивачем. Позивачем не надано в межах цієї цивільної справи як належного та допустимого доказу вироку суду, яким би була доведена вина конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, не надано доказів того, чи перебуває [PERSON] у шлюбі та чи належить йому на праві спільної сумісної власності будь-яке майно (рухоме та нерухоме). Запитів на наявність майна у дружини [PERSON] позивачем не подавалось, і не з`ясовувалось державним виконавцем в межах виконавчого провадження. З матеріалів наданих позивачем разом із позовною заявою не вбачається, що державним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження здійснювалися заходи по встановленню кредитних, депозитних банківських рахунків, орендування сейфових скриньок у банках, наявність готівкових коштів у відповідача [PERSON] як фізичної особи, а не як підприємця. Не з`ясовувалось державним виконавцем і наявність спільного сумісного майна [PERSON] що є обов`язковим. Також суду не надано доказів зі сторони позивача, що судовий наказ повернуто позивачеві у зв`язку із неможливістю його виконання за відсутності майна у боржника на яке може бути звернуте стягнення. Тобто позивачем не доведено, що оспорювання ним спірних правочинів щодо укладання договору купівлі-продажу ТЗ відповідачами та повернення ТЗ у власність [PERSON] є єдиним шляхом, щоб захистити свої права як кредитора та компенсувати збитки, які йому були заподіяні. Не доведено і те, що збитки позивачеві завдав саме [PERSON] , а не третя особа, яку позивач мав на увазі, звертаючись із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, спірний правочин щодо продажу напівпричепу відповідачу [PERSON] було вчинено 15 травня 2023 року, тобто до відкриття провадження у господарській справі та до набрання чинності рішенням господарського суду і він був реальним, а отже позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] придбаваючи спірний причіп, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно ТОВ «АВАК», яке на той час ще не було кредитором ФОП [PERSON] . Також позивачем не доведено, що спірні правочини від 15.05.2023 року та від 25.08.2023 року вчинені відповідачем [PERSON] з метою недопущення у майбутньому звернення стягнення на майно ФОП [PERSON] , а отже не доведено, що сторони правочинів вживали «право на зло». Вважає, що на позивача покладається обов`язок доводити що відповідач діяв недобросовісно та знав або міг знати про наявність прав інших осіб або обтяжень, відомості про які були б відображені у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. У зв`язку з вищевикладеним просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Витребувано інформацію щодо перереєстрації транспортних засобів та визначено відповідачам строк для подачі відзиву. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року клопотання представника позивача ТОВ «АВАК» задоволено та залучено до участі у даній справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Встановлено строк для подачі відзиву. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2025 року накладено арешт на автомобіль DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] ; та напівпричіп KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] ; Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] 14.04.2025 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову згідно якої просить визнати недійсним договір № 6220/23/000978 від 25.05.2023 року купівлі продажу автомобіля DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір № 32-05-23 від 15.05.2023 року купівлі-продажу напівпричіпу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] . Витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] напівпричіп марки KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код [NUMBER] Представник позивача заявлені позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі зіславшись на обставини, що викладені у позовних вимогах, крім того змінила предмет позову та просить визнати недійсним договір № 6220/23/000978 від 25.05.2023 року купівлі продажу автомобіля DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсним договір № 32-05-23 від 15.05.2023 року купівлі-продажу напівпричіпу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] . Витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , витребувати у [PERSON] в користь [PERSON] напівпричіп марки KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] . Зміна позовних вимог пов`язана із вибуттям спірного майна із володіння відповідача [PERSON] в користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Зважаючи на те, що договори купівлі-продажу укладені із вказаними особами, просить витребувати у [PERSON] , [PERSON] в користь [PERSON] належні йому транспортні засобі. Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог категорично заперечила зіславшись на обставини, що викладені у відзиві та у їх задоволенні просить відмовити. Суд ознайомившись із доводами представника позивача, запереченнями представників відповідачів, дослідивши надані докази, проаналізувавши їх у повній сукупності, приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи із наступних міркувань : Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що визначений законом. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках передбачених ЦПК. З пояснень сторін, встановлено, що 27.04.2023 року позивач для здійснення перевезення товару за допомогою системи «Lardi-Trans» уклав договір-заявку з [PERSON] (котрий на час укладення договору був зареєстрований як фізична особа-підприємець) про надання транспортних послуг, згідно якого [PERSON] зобов`язувався здійснити перевезення міндобрив по маршруту м. Кілія смт. Бродецьке, Козятинського району Вінницької області. 29.04.2023 року в м. Кілія, вул. Желєзнякова, 4 ТОВ «Тек-Транс Груп «Форвард» було завантажено автомобіль DAF XF 105.460, ДНЗ ВО05ЕІ карбітом в кількості 24,8048 тн для поставки вантажоодержувачу ТОВ «Авак», пункт розвантаження : смт. Бродецьке, Козятинського району, Вінницької області, проте до пункту розвантаження ФОП [PERSON] , вантаж не доставив, на телефонні дзвінки директора ТОВ «Авак» не відповідав. 01 травня 2023 року директор ТОВ «Авак» звернувся до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме що невідома особа ввела в оману ТОВ «АВАК» та [PERSON] та заволоділа майном товариства. Цього ж дня в ЄРДР було зареєстроване кримінальне провадження № 12023020220000188 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Згідно договору комісії № 32-05-23 від 14.05.2023 року укладеного ПП «КАР БАЙФЕСТ» надалі комісіонер в особі [PERSON] з одного боку та [PERSON] надалі комітента з іншого, про те, що комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] чорного кольору ДНЗ ВО2169ХF; Згідно акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний № 8071/23/1/001364 від 14.05.2023 року на підставі договору комісії 32-05-23 від 14.05.2023 року склали акт огляду технічно справного транспортного засобу марки KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] ; Згідно договору купівлі продажу № 7696/23/002270 від 15 травня 2023 року суб`єкт господарювання ПП «КАР БАЙ ФЕСТ» на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договір комісії № 32-05-23 від 14.05.2023 року надалі продавець і [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код [NUMBER] чорного кольору ДНЗ ВО2169ХF; Вартість придбаного транспортного засобу за домовленістю сторін складає 15 500 грн. Згідно договору купівлі продажу №6220/23/000978 від 25 травня 2023 року суб`єкт господарювання ТОВ «АЛЬФА-КАРАВАН» на підставі Договору комісії № 6220/23/000978 від 09 травня 2023 року надалі продавець з однієї сторони та [PERSON] з іншої, надалі покупець придбав автомобіль DAF, 2008 року випуску, модель XF 105.460,VIN код ТЗ [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] ; Вартість придбаного транспортного засобу за домовленістю сторін складає 18 000 грн. Згідно договору купівлі продажу № 7696/23/002270 від 25 серпня 2023 року суб`єкт господарювання ТОВ «ГОСТ.УА» на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договір комісії № 7696/23/002270 від 24.08.2023 року надалі продавець і [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] чорного кольору ДНЗ [NUMBER] ; Вартість придбаного транспортного засобу за домовленістю сторін складає 15 000 грн. Згідно інформації від головного сервісного центру МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях Територіального сервісного центру МВС № 0541 (ТСЦ МВС № 0541) вбачається, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів за [PERSON] , 21.11.1991 року зареєстрований транспортний засіб KRONE, 2010 року випуску модель SDP 27, VIN код ТЗ [NUMBER] , дата реєстрації 18.06.2024 року на підставі договору дарування № 1247/2024/4689754 від 18.06.2024 року, укладеному в ТСЦ № 1247; Згідно наказу Господарського суду Тернопільської області № 921/408/23 від 27 грудня 2023 року стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «Авак» 617520.00 грн вартості втраченого вантажу та 9262 грн судового збору. У позовних вимогах позивач вказує на те, що спірні договори за своєю правовою природою є фрудаторними, з огляду на те, що договір укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Крім того, оспорюванні договори укладені [PERSON] після виникнення у нього обов`язку відшкодувати завдану позивачеві майнову шкоду, а відтак вчинені на шкоду позивачеві. Крім того боржник [PERSON] діяв очевидно недобросовісно, а саме на момент виникнення обов`язку відшкодувати позивачеві завдану майнову шкоду [PERSON] , ще був власником транспортних засобів; відчуження транспортних засобів відбулося після виникнення у [PERSON] зобов`язання перед позивачем; [PERSON] припинив підприємницьку діяльність, не вживає заходів для отримання будь-яких доходів після виникнення у нього зобов`язання перед позивачем; відчужуючи транспортні засоби, [PERSON] усвідомлював, що іншого майна, на яке можна звернути стягнення у нього не має; Разом з цим, суд вважає недостатніми аргументи представника позивача, щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, які за своєю правовою природою є фраудаторними з огляду на наступне : Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни). Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у попутному взаємозв`язку з установленими Кодексами та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України". Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Тому правопорядок не може залишатись поза реакцією і такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)". Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)). Суд звертав увагу, що: відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24)); мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23)); застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)); Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оспорювані договора купівлі-продажу транспортних засобів укладено сторонами у належній формі та сторони приступили до його фактичного виконання (проведена оплата та здійснено реєстрацію права власності за покупцями). Перед укладенням оспорюваного договору відповідач [PERSON] був власником транспортних засобів, мав право розпоряджатися ними на власний розсуд, спірне рухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою. Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчать про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18; Зважаючи на викладене у своїй сукупності, суд приходить до однозначного висновку, що позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваних договорів купівлі-продажу транспортних засобів. Судом не встановлені обставини, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, які порушують майнові інтереси кредитора і направленні на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже "вчинив право на зло". Позивачем не доведено також вчинення неправомірних дій відповідача, а саме того, що на день укладення договорів купівлі-продажу рухомого майна було судове рішення або розпочато судове провадження про стягнення з нього грошових коштів, накладення арешту на майно, чи звернено стягнення на майно боржника, а також того, що [PERSON] не є платоспроможним чи не був таким на час зобов`язання про повернення боргу та його майновий стан унеможливлював чи унеможливлює виконання зобов`язання за подальшим судовим рішення, яке було після відчуження рухомого майна. Разом із тим, сама по собі занижена вартість відчуження транспортних засобів, що зазначена у договорах і на яку посилається позивач, жодним чином не може свідчити про ознаки фраудаторності виходячи із специфіки укладення таких договорів, відсутності інших об`єктивних ознак фраудаторності, а також того, що вказана продавцем ціна повністю задовольнило відповідача [PERSON] і ним вказану суму було передано продавцеві. Крім того, як встановлено в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, відповідачем [PERSON] повністю сплачено суму заборгованості за рішенням господарського суду, в розмірі 617520,00 грн, тобто предмет спору на підставі якого грунтувались дані вимоги відпали. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити. При цьому суд не бере до уваги доводів представника позивача, що викладені у позові та висловлені у судовому засіданні, оскільки наведені ним обставини повністю спростовуються дослідженими та проаналізованими у судовому засіданні як поясненнями представника відповідача так і наданими письмовими доказами. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивача у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Авак» до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів, відновлення становища, яке існувало до його порушення відмовлено, тому понесені позивачем витрати, що складаються з судового збору слід покласти на позивача ТОВ «АВАК».

Outcome: dismissed