Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

ТОФ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11.03.2020 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200000 грн, із процентною ставкою 35,99 % річних. Обов`язковий мінімальний платіж становить 5 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Тобто відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачц у розпорядження кредитні кошти. Позичальниці були надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення. Однак відповідач не виконує покладені на нього зобов`язання, не повертає отримані грошові кошти у визначений договором строк. Через це утворилася заборгованість, яка до цього часу не погашена. Таким чином, станом на 20.09.2021 року відповідач має заборгованість перед позивачем на загальну суму 34737,61 грн. 20.09.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача від 11.03.2020 року. Тому представник позивача звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача наявну заборгованість, а також судові витрати по справі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 24.07.2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15.10.2025 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Водночас надіслана судом на адресу відповідача кореспонденція повернулася до суду без вручення з відмітками уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подав. Згідно з Постановами ВС від 21.12.2022 у справі №757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30.11.2022 у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св33, 31.08.2022 у справі №760/17314/17), якщо адресат відсутній за вказаною адресою, то вона вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Враховуючи позицію Верховного Суду, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце слухання справи та судове засідання можливо провести у його відсутності. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.03.2020 року відповідачем [PERSON] підписана оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якої відповідач запропонував АТ «Альфа Банк» укласти відповідну угоду (а.с.5). Відповідно до розділу ІІІ зазначеної оферти максимальний ліміт кредитної лінії становить 200000,00 грн, процентна ставка за користування кредитними коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або операцій зняття коштів готівкою встановлено у розмірі 35,99 % річних. Розділом IV оферти визначений обов`язковий мінімальний платіж у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Крім того, 10.03.2020 року відповідачем власноручно підписано паспорт споживчого кредиту, в якому містяться аналогічні положення, викладені в оферті на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Також, у паспорті споживчого кредиту зазначений строк внесення платежу до 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після відкриття картки (а.с.6). Відповідно до виписки з рахунка [PERSON] за період з 11.03.2020 по 20.09.2021 вбачається, що відповідачу було надано кредитний ліміт, останній користувався наданими банком коштами, йому нараховувались відсотки за користування кредитом (а.с.16-18). Використання відповідачем кредитного ліміту, шляхом розпорядження грошовими коштами, які були надані йому у кредит позивачем АТ «Альфа-Банк», на власний розсуд та часткове їх повернення, свідчить про обізнаність відповідача [PERSON] про умови користування кредитними коштами, у тому числі і про процентну ставку, яка підлягає сплаті за користування цими коштами. Вказані докази свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України, а підписання заяви та паспорту споживчого кредиту підтверджує укладення між ним і банком договору. 20.09.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 3, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Альфа-Банк» за плату, а АТ «Альфа-Банк» відступає ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», а останній набуває право вимоги до боржників за договорами, укладеними ними з АТ «Альфа-Банк» (а.с.8-13). Згідно п. 2.3. договору факторингу право вимоги вважається відступленим фактору з дати оплати ним ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2. цього договору. В дату здійснення оплати фактором ціни прав вимоги сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру Боржників. Відповідно до п. 4.2. договору факторингу ціна прав вимоги визначена у розмірі 12844800,00 грн. Відповідно до Акту приймання-передачі Реєстру Боржників від 20.09.2021 до договору факторингу № 3 від 20.09.2021 АТ «АЛЬФА-БАНК» передав, а ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» прийняв право вимоги за Реєстром Боржників від 20.09.2021. Як вбачається з витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, у відповідача [PERSON] наявна заборгованість в розмірі 34737,61 грн (а.с.15 зворот). Згідно платіжного доручення № 559 від 20.09.2021 ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сплатило АТ «Альфа-Банк» оплату згідно договору факторингу № 3 від 20.09.2021 в сумі 12 844 800,00 грн (а.с.14). Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, але припинив повертати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, а тому порушив умови Договору. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 20.09.2021 року за кредитним договором від 11.03.2020 року [PERSON] має заборгованість в сумі 34737,61 грн, з яких: прострочене тіло кредиту 29343,94 грн, відсотки за користування кредитом 4942,95 грн, овердрафт (несанкціонована заборгованість) 450,72 грн (а.с.19). Доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до ст.13 та ст.81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 11.03.2020 року в розмірі 34737,61 грн. З урахуванням наведеного, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, понесені останнім при поданні позовної заяви до суду, а саме в розмірі 3028 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи позивачем надано: договір №03-07/24 про надання юридичних послуг від 03.07.2024, укладений між позивачем та адвокатом Литвиненко О.І. (а.с.20-21); акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024, за умовами якого позивачем прийнято юридичні послуги відповідно до Договору №03-07/24 про надання правничої допомоги від 03.07.2024 на загальну суму 9200 грн, які складаються з: надання первинної консультації замовнику у справі 1000,00 грн, правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини по справі 4000,00 грн, підготовка та подання позовної заяви 4200,00 грн (а.с.21 зворот); платіжну інструкцію № 4909 від 01.10.2024 на суму 9200,00 грн (а.с.22). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17. Враховуючи викладене, а також те, що заявлені позивачем до відшкодування витрати в сумі 9200 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved