Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Південного районного суду м.Кам`янського із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить: визнати домоволодіння та земельну ділянку [ADDRESS] - обєктами спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільне майно подружжя, визнавши за: позивачем право спільної часткової власності у розмірі (одна друга) частини на домоволодіння [ADDRESS] , (одна друга) частини земельної ділянки [ADDRESS] та за відповідачем право спільної часткової власності у розмірі (одна друга) частини на домоволодіння [ADDRESS] , (одна друга) частини земельної ділянки [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з 26.04.2013 року сторони уклали шлюб, у подружжя є малолітня дитина - [PERSON] , 2013 року народження. Сімейне життя у подружжя не склалося, наразі вони живуть окремим життям, своїми інтересами та припинили спілкування. За час перебування у шлюбі, за спільні грошові кошти подружжя, було придбано наступне майно: домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Копія договору купівлі продажу та інших документів на спільне нерухоме майно у Позивачки немає, вони перебувають у володінні Відповідача який не бажає їх надавати, вважаючи спірне майно своїм власним. Позивачка вважає, що у зв?язку з тим, що спірне майно було придбано під час перебування у шлюбі, за спільні грошові кошти подружжя, то вона фактично набула право спільної сумісної власності на це майно, разом з Відповідачем. Таким чином вищезазначене майно, з часу його придбання, знаходяться у спільній сумісній власності сторін, однак із даним категорично не погоджується Відповідач у зв`язку із чим Позивачка і змушена звернутися до суду із даним позовом. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що спірні земельна ділянка та будинок придбані відповідачем за особисті кошти, які він отримав від продажу спадкового майна, на підтвердження чого надав договори купівлі-продажу спадкового майна, яке належало відповідачу та кошти від продажу якого були спрямовані на придбання спірного майна. Отже, вказане майно є його особистою приватною власністю. У відповіді на відзив та письмовій промові у судових дебатах представник позивача зазначив, що надані стороною відповідача письмові докази, а саме роздруковані фотокопії договорів купівлі-продажу квартири у 2019 році та житлового будинку від 18.11.2020р. не засвідчені належним чином, а тому їх дійсність підлягає сумніву. Крім того, відповідачем не довів факту використання отриманих коштів за цими договорами саме на придбання спірної нерухомості. Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували зв`язок між наявністю особистих коштів та їх витрачанням на купівлю спірного майна. Продаж квартири [ADDRESS] жодним чином не підтверджує, що через два роки продажу квартири у 2019 році, за кошти отримані від такої угоди було придбано спірне майно у 2021 році. Крім того, за змістом Договору, купівля відбувалася за згодою дружини (позивача), а тому на момент укладання договору відповідач погоджувався, що майно набуто у спільну власність подружжя. В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, за наявними матеріалами, а також надавши додаткові письмові пояснення по суті спору. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, судом встановлено наступне. 26.04.2013р. [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (позивач) зареєстрували шлюб, про що 26.04.2013р. складено відповідний актовий запис №200 Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ (арк.с.6). Сторони у справі мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами не оспорювалися. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 02.02.2021р., [PERSON] набув у власність нерухоме майно домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за 187880,00 грн. Згідно п.7 Договору, Покупець свідчить, що набуває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя. Купівля ця відбувається за згодою його дружини, гр. [PERSON] , підпис про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Кам`янського МНО. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 02.02.2021р., [PERSON] набув у власність нерухоме майно земельну ділянку, площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за 22500,00 грн. Згідно п.8 Договору, Покупець свідчить, що набуває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя. Купівля ця відбувається за згодою його дружини, гр. [PERSON] , підпис про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Кам`янського МНО. Як вбачається з договору купівлі продажу переважного права купівлі №214 від 07.11.2020р. [PERSON] продав, а [PERSON] придбав переважне право на купівлю об`єкту нерухомості - житловий будинок [ADDRESS] , яке діє до 28.11.2020р. Вартість набутого покупцем переважного права склала 14150,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2020р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано за №1002, [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] , який належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.10.2020р. Продаж будинку здійснено за 324720,00 грн. Дійсність вказаних договорів не викликає сумнівів, а їх укладання підтверджується відомостями ДРРП. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано за №7219, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , яка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 06.05.2019р. за №20 С-19. Продаж квартири вчинено за 457874,00 грн. Таким чином, позивач, посилаючись на придбання спірного нерухомого майна в період перебування сторін у шлюбі та відповідну презумпцію, вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу. Натомість відповідач, посилаючись на придбання спірного майна за особисті кошти, вважає дане нерухоме майно своєю особистою приватною власністю. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України). Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного, ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідна правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801 цс16. В ході розгляду справи відповідач не спростував презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі, тому відсутні підстави вважати спірне майно його особистою приватною власністю. Так, надані відповідачем копії договорів свідчать про продаж ним квартири та житлового будинку у листопаді 2020 року та отримання грошових коштів від такого продажу. Однак, доказів того, що саме ці кошти та лише вони були використані для придбання спірного нерухомого майна, відповідачем надано не було. Відповідач не спростував жодним чином відсутності участі позивача у придбанні спірного нерухомого майна. Натомість, договори про купівлю-продаж спірного нерухомого майна містять умову, згідно якої відповідач засвідчив, що набуває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя і ця купівля відбувається за згодою позивача як його дружини, що засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Кам`янського МНО. Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Відтак, згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року по справі №712/3590/22 та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297св23). Отже, наявність письмової згоди позивачки на укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про домовленість подружжя на придбання майна у спільну сумісну власність. За змістом наведеної заяви, позивач відповідно до статті 369 ЦК України надала згоду своєму чоловікові - відповідачу по даній справі на купівлю спірного нерухомого майна. Указане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. З урахуванням наведених висновків Об`єднаної палати, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Крім того, надаючи оцінку встановленим обставинам, суд також враховує наступне. Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не має права його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2022 у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22). У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а надалі змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва й оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не має права його змінити згодом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 у справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24). Як встановлено судом в процесі розгляду даної справи, в нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу від 02.02.2021 домоволодіння та земельної ділянки встановлено, що Покупець (відповідач по справі) свідчить, що набуває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя. Купівля ця відбувається за згодою його дружини, гр. [PERSON] , підпис про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Кам`янського МНО (п.7 та 8 Договорів). Статтею 3 ЦК України визначено, що одним з принципів засад цивільного законодавства є добросовісність (заборона суперечливої поведінки) Касаційний Суд, зокрема, у постанові від 09.04.2025р. по справі №759/18856/19, неодноразово звертав увагу, що собою становить доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) і зазначав, що поведінкою, яка суперечить добрій совісті та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові від 22.08.2023 року (справа 522/6979/18) Верховний Суд зазначив, що одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю). Отже, при придбанні спірного майна відповідач визнав та засвідчив те, що дане майно набувається у спільну сумісну власність з позивачем та фактично відмовився від особистого приватного права на нього. Однак, при виникненні питання щодо поділу цього майна як спільної сумісної власності подружжя, відповідач свою позицію змінив та, заперечуючи проти поділу, посилається на те, що дане майно є його особистою приватною власністю, оскільки придбано за його особисті кошти. Така поведінка відповідача є очевидно недобросовісною та суперечливою відносно його попередньої позиції, що унеможливлює визнання спірного майна його особистою приватною власністю. З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що спірні домоволодіння [ADDRESS] , придбані у шлюбі між сторонами, а отже є їх спільною сумісною власністю в силу 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України та підлягає поділу в силу ст.70-71 СК України, ст.372 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права спільної часткової власності у розмірі (одна друга) частини та за відповідачем права спільної часткової власності у розмірі (одна друга) частини на домоволодіння [ADDRESS] , (одна друга) частини земельної ділянки [ADDRESS] . Що стосується вимоги позивача про визнання домоволодіння та земельну ділянку [ADDRESS] - обєктами спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). За таких обставин, приймаючи до уваги застосування у даному спорі ефективного способу захисту права позивача у вигляді вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна, вимога про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позову покладаються на відповідача.

Outcome: partial