Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Відповідно до ухвали Деснянського районного суду міста Чернігова від 12.01.2026 до суду надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ КОЛЕКТ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №3519339 від 09.03.2023 в розмірі 20880 грн, а також понесених судових витрат. Позивач звернувся до суду, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням умов кредитного договору. Новозаводський районний суд міста Чернігова ухвалою від 03.02.2026 року прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, згідно прохальної частини тексту позовної заяви просив розглянути справу без участі представника позивача, заперечення проти заочного розгляду справи відсутні. Відповідач в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву до суду не подано. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 09.03.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено договір №3519339 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 4 000,00 грн; строк кредитування - 360 днів; тип процентної ставки - фіксована, незмінна; стандартна процентна ставка - 2,00% на день; знижена процентна ставка - 1,40% на день; спосіб - безготівково, шляхом перерахування на банківську карту позивальника позичальника № [NUMBER] , загальні витрати за кредитом 28 800,00 грн; загальна вартість кредиту 32 800,00 грн, реальна річна процентна ставка за кредитом становить 40 714,09%. (а.с. 11-20). Паспорт споживчого кредиту (а.с. 20 зворот - 22) та Правила надання коштів у позику (а.с. 26 зворот-29) є складовими частинами кредитного договору. Відповідно до довідки, наданої ТОВ «Пейтек Україна», який є банком партнером ТОВ «Лінеура Україна», згідно договору про переказ коштів №20240228-3268 від 28.02.2024, відповідачу 09.03.2023 року, на виконання кредитного договору №3519339, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] , було перераховано платіж за номером транзакції №35193391678365424, шляхом зарахування на кредитну карту маска картки № [NUMBER] в розмірі 4 000,00 грн. (а.с. 26). Згідно розрахунку заборгованості, борг [PERSON] перед ТОВ «ФК «Сіті колект» за кредитним договором №3519339 від 09.03.2023 року, станом на 26.10.2023 року становить 20 880,00 грн, з яких: 4 000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 16 880,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами (а.с. зворот 22-25). 26.10.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Профіт» укладено договір про відступлення прав вимог № 26102023, за яким Первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Профіт» право вимоги за Кредитним договором. 09 вересня 2026 року між ТОВ «ФК «Профіт» та ТОВ «СІТІ КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № ДО-20250909/001, за яким ТОВ «ФК «Профіт» відступив право вимоги за Кредитним договором ТОВ «СІТІ КОЛЕКТ». До договору факторингу долучено реєстр боржників та платіжну інструкцію про сплати коштів за договором. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України). Згідно положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Електронний договір та всі додаткові угоди до нього, підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін. Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов висновку: «Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Судом встановлено на підставі наявних у матеріалах справи доказах, що 09.03.2023 між [PERSON] та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» укладено договір № 3519339 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого остання отримала на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн. Факт зарахування коштів підтверджено наявною у матеріалах справи довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА». При цьому матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт часткового/повного виконання відповідачем кредитних зобов`язань. Щодо переходу права вимоги, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Пунктом 1 частини 1 статті 512, статтею 514, частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У матеріалах справи наявна копія договору про відступлення прав вимог № 26102023 26.10.2023 року, укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Профіт» укладено, за яким Первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Профіт» право вимоги за Кредитними договорами згідно з реєстром боржників. До матеріалів справи не долучено копії реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги від 26.10.2023 року, витягу з реєстру боржників, платіжної інструкції про перерахування коштів згідно з договором про відступлення прав вимоги. Також матеріали справи містять копію договору факторингу № ДО-20250909/001 від 09 вересня 2026 року, укладеного між ТОВ «ФК «Профіт» та ТОВ «СІТІ КОЛЕКТ», за яким ТОВ «ФК «Профіт» відступив право вимоги за Кредитними договорами згідно з реєстром боржників ТОВ «СІТІ КОЛЕКТ». До договору факторингу долучено реєстр боржників, витяг з реєстру боржників та платіжну інструкцію про сплати коштів за договором факторингу. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано документів на підтвердження переходу права вимоги від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «ФК «Профіт», а долучена копія договору про відступлення прав вимог № 26102023 від 26.10.2023 року без долучення інших доказів, зокрема, копії реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги від 26.10.2023 року, витягу з реєстру боржників, платіжної інструкції про перерахування коштів згідно з договором про відступлення прав вимоги, не підтверджує факту набуття ТОВ «ФК «Профіт» права вимоги до відповідача. З огляду на зазначене, суд позбавлений можливості встановити дійсність факту переходу права вимоги від ТОВ «ФК «Профіт» до позивача ТОВ «СІТІ КОЛЕКТ» за договором факторингу № ДО-20250909/001 від 09 вересня 2026 року. Таким чином, позивач ТОВ «СІТІ КОЛЕКТ» не надало доказів переходу до ТОВ «ФК «Профіт», і як наслідок до нього, права вимоги до боржника відповідача, відтак, у задоволенні позову слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed