Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», в інтересах якого діє представник адвокат Бачинський Остап Михайлович, звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 26.10.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744, за яким відповідач внаслідок невиконання зобов`язань має заборгованість, яка станом на 22.01.2026 становить 20119,60 грн і складається з наступного: 1) 7000 грн заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту); 2) 11000 грн заборгованість за відсотками; 3) 2119,60 грн інфляційне збільшення, право вимоги за яким було відступлено ТОВ «Сіроко Фінанс» на підставі договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, а в подальшому позивачу на підставі договору факторингу № 20241021/1 від 21.10.2024. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020 у загальному розмірі 20119,60 грн. З огляду на викладені обставини ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просило стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 20119,60 грн та понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн та зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. 11.02.2026 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 61). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло, відзиву на позов належним чином повідомлений про розгляд справи відповідач не подав, у зв`язку з чим судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі (шляхом його підписання відповідачем електронним підписом) було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020, відповідно до якого відповідач отримав у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну картку позичальника з реквізитами № [NUMBER] кредит у розмірі 7000 грн строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом, розмір яких залежить від фактичного виконання позичальником умов договору. Так, знижена процентна ставка становить 0,01% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (3,65% річних) і застосовується в межах строку надання кредиту, якщо в цей строк позичальник здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, вказаною у Графіку платежів. Стандартна процентна ставка складає 1,90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50% річних) і застосовується в межах строку кредиту, якщо позичальник не виконав умови для застосування зниженої процентної ставки. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених у розділі 4 цього договору, згідно з яким у випадку неможливості виконання зобов?язань за договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400 грн (включно) позичальник може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту шляхом укладення додаткової угоди до договору (п. 4.1) (а.с. 10-11, 31). 24.11.2020 та 30.12.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі (шляхом його підписання відповідачем електронним підписом) було укладено додаткові договори до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020, згідно з якими у зв?язку з неможливістю у повному обсязі у встановлений строк виконання позичальником зобов?язань за договором строк користування кредитом за ініціативою останнього було продовжено до 25.12.2020 та 30.01.2021 відповідно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а.с. 12, 13). 22.02.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» було укладено договір факторингу № 015-2202215, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Сіроко Фінанс» права грошової вимоги до боржників за зобов?язаннями, вказаними у Реєстрі прав грошових вимог, в тому числі до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020 на суму 18000 грн, що зокрема підтверджується витягом з акту прийому-прийняття реєстру прав вимоги № 015-220221/02 від 19.05.2021 до відповідного договору факторингу(а.с. 14-19, 20, 29). 21.10.2024 між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» було укладено договір факторингу № 20241021/1, відповідно до якого ТОВ «Сіроко Фінанс» відступило ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» права грошової вимоги, вказаними у відповідних Реєстрах прав вимоги, в тому числі до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020 на суму 18000 грн, що зокрема підтверджується витягом з Реєстру прав вимог від 22.01.2026 до відповідного договору факторингу(а.с. 21-27, 28, 30). Як вбачається з детального розрахунку заборгованості (виписки з особового рахунку) [PERSON] за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020, здійсненого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», відповідач станом на 22.01.2026 має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 20119,60 грн і складається з наступного: 1) 7000 грн заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту); 2) 11000 грн заборгованість за відсотками; 3) 2119,60 грн інфляційне збільшення (нараховане у період часу з 31.01.2021 по 23.03.2022)(а.с. 32). Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України). Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, який суд враховує при виборі і застосуванні норм прав до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України. Доказів спростування презумпції дійсності укладеного відповідачем договору матеріали справи не містять. Відповідач мав процесуальну можливість надати суду докази на спростування презумпції правомірності договору, однак таким правом не скористався. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що відповідач припустився порушення умов зазначеного кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020 за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в розмірі 7000 грн та інфляційних втрат за час прострочення невиконання відповідного грошового зобов`язання у розмірі 2119,60 грн підлягають задоволенню. Стосовно заявлених вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за вказаним договором суд зазначає таке. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Отже, сторони кредитного договору вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов?язання» та «термін виконання зобов?язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Строк (термін) виконання зобов?язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку та водночас зауважила, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦПК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, викладений у постанові від 18.01.2022 у справі 910/17048/17, щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦПК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Як було встановлено судом, договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020 було укладено строком на 30 днів, після чого він двічі продовжувався шляхом підписання додаткових угод до 25.12.2020 та 30.01.2021. Отже, строк кредитування складав 97 днів (з 26.10.2020 по 30.01.2021), і згідно з розрахунком заборгованості, складеним первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна», відповідач станом на 18.05.2021 мав заборгованість за відсотками за вказаним договором у розмірі 869 грн, що нарахована відповідно до умов договору і підлягає стягненню з відповідача (а.с. 33-34) . Разом із цим, як вбачається із вказаного розрахунку (і про що прямо зазначається у позові), відповідачем у рахунок погашення відсотків було сплачено суму в загальному розмірі 11101 грн, а саме: 1) 24.11.2020 21 грн; 2) 30.12.2020 7959 грн; 3) 12.02.2021 3121 грн. Отже, загальна заборгованість відповідача за договором згідно із вказаним розрахунком у період часу з 31.01.2021 по 11.02.2021 складала 10990 грн, а у період часу з 12.02.2021 по 23.02.2022 7869 грн. Таким чином, розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача, з урахуванням періоду, заявленого позивачем (з лютого 2021 року по лютий 2022 рік), складатиме 928,54 грн, виходячи з наступного розрахунку: 7869 грн (сума боргу) х 111,8% (сукупний індекс інфляції) / 100% 7869 грн (сума боргу). При цьому величина приросту індексу споживчих цін має заокруглюватися до десяткового числа після коми (саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 26.06.2020 у с праві № 905/21/19. За таких обставин, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що відповідач відзив на позов та будь-які докази, що спростовують обставини, на які посилається позивач, суду не надав, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1182744 від 26.10.2020 у загальному розмірі 8797,54 грн, що складається з наступного: 1) 7000 грн заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту); 2) 869 грн заборгованість за відсотками; 3) 928,54 грн інфляційні втрати. Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що 20.01.2026 позивач уклав із адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем договір про надання правової допомоги № 211090046, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої допомоги серії ВС № 1269270 від 21.01.2026. Крім іншого, у п. 4.2 вказаного договору зазначається, що клієнт зобов?язується сплатити адвокату винагороду в розмірі 7000 грн (а.с. 6, 38, 41). Із наявного у матеріалах справи розрахунку судових витрат вбачається, що позивачем за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану представником Бачинським О.М., що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи та складаються з: 1) аналізу наданих клієнтом документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; 2) підготовки позовної заяви у справі; 3) збирання доказів, долучених до позовної заяви; 4) підготовки та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів, у загальному розмірі 7000 грн, сплата яких підтверджується платіжною інструкцією № 2485 від 21.01.2026 (а.с. 39, 40). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час відповідач, який належним чином повідомлявся про розгляд справи судом, не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат, а тому суд не вбачає підстав стверджувати про неспівмірність таких витрат. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2662,40 грн підтверджується платіжною інструкцією № 2470 від 21.01.2026 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 7, 43). Враховуючи те, що судом задоволено 43,73% позовних вимог (8797,54 грн х 100% / 20119,60 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останнім судових витрат у розмірі 4225,37 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (9662,40 грн х 43,73% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial