Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Обгрунтування позовних вимог. В січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 13.10.2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименком Д.Б. за реєстровим 3961 та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру за [ADDRESS] відповідачу [PERSON] , покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що 21 вересня 2022 року [PERSON] отримала від нього грошові кошти у сумі 5 000 дол. США та зобов`язалась їх повернути в строк до 21.09.2024. Крім того, 07.10.2022 року додатково отримала від нього грошові кошти у сумі 5000 дол. США і також зобов`язалась їх повернути в трок до 21.09.2024 року. Факти отримання грошових коштів в борг підтверджуються борговими розписками, власноруч написаними відповідачем. Після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконала, чим порушила його права, що стало підставою для звернення до суду до відповідача про стягнення боргу (справа № 757/53565/24-ц в Печерському районному суді м. Києва). Продовжуючи вводити його в оману, користуючись довірливими відносинами, 01.02.2023 року відповідач без його відома, користуючись наявністю у неї ключів, прийшла до квартири (яка раніше належала його дружині) за адресою: [ADDRESS] та самовільно забрала грошову суму 16 200 дол. США. Після цього, він сказав, що готовий йти до поліції, але [PERSON] благала не іти до поліції, вказуючи на те, що у неї скрутне матеріальне становище і проблеми психічного характеру, сказала, що поверне все протягом двох трьох місяців і написала про це боргову розписку на загальну суму своєї крадіжки 16 200 дол. США і також зобов`язалась повернути вказану суму грошових коштів у строк до 31.12.2024 року. Відповідач вказала, що для забезпечення того, що вона своєчасно та у повному обсязі зможе виконати свої грошові зобов`язання у неї є для цього вже належна їй на праві особистої приватної власності квартира [ADDRESS] . Враховуючи, що на час передачі грошей в борг між ним та відповідачкою були довірливі взаємовідносини (вона була його помічницею), усні заяви відповідача щодо виконання своїх грошових зобов`язань та забезпечення боргу письмово не оформлювалися. На початку грудня 2024 року він випадково дізнався про те, що відповідач умисно ввела його в оману щодо намірів виконувати її грошові зобов`язання та це в жовтні 2023 року, з метою приховування майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу, що свідчить про фіктивність правочину, умисно зробила відчуження належній їй на праві власності квартири, а саме оформила у приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименка Д.Б. договір дарування квартири від 13.10.2023 року своїй матері [PERSON] , яка мешкає в м. Нікополь Дніпропетровської області. Довірителем від імені мами відповідачки виступав [PERSON] , теперішній чоловік відповідачки, який діяв на підставі довіреності, посвідченої Іопелем С.О., приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 12 жовтня 2023 року за реєстровим № 1778, тоді як оспорюваний договір дарування квартири оформлений вже 13 жовтня 2023 року в м. Ірпінь Бучанського району Київської області. Час оформлення двох правочинів (довіреності та договору дарування кварти) складає лічені години, тоді як відстань між містами ( [PERSON] та [PERSON] ) складає більше як 500 км. За таких обставин вважає, що договір дарування квартири, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Клименком Д.Б. 13 жовтня 2024 року за реєстровим № 3961 укладений з метою уникнути виконання боргових зобов`язань за борговими розписками (фраудаторний (шахрайський) правочин) і має бути визнаний судом недійсним. Відзив на позовну заяву першого відповідача. У відзиві на позовну заяву( том 1 а.с.239-245) відповідач [PERSON] вказує, що 13 жовтня 2023 року вона подарувала відповідачу, [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відповідно був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за № 3961. Отже, спірний договір дарування квартири був укладений 13 жовтня 2023 року, а позовна заява подана до суду23 грудня 2024 року, тобто через 2 місяці 10 днів після закінчення строку позовної давності. Будь яких клопотань про поновлення пропущеного строку подання позову з належним обґрунтування відсутні. На момент укладення договору дарування та й до сьогоднішнього часу немає будь якого наявного підтвердження її боргу перед позивачем. Під час укладення договору дарування квартири не було порушено жодної норми, яка б могла слугувати в подальшому визнати цей договір нікчемним чи неукладеним, удаваним. Договір укладений по визначеному Цивільним кодексом України формі, сторони мали повну цивільну право та дієздатність. 22 квітня 2024 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була продана [PERSON] військовослужбовцю за державною програмою «єОселя» та відповідно укладений договір купівлі продажу квартиру, посвідчений Легкою Г.І., приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого за № 685. Позивач вказує, що вона нібито позичала кошти у нього на ремонт квартири, згідно з інформацією позивача дати « запозичень коштів» були 21.09.2022 року зі строком повернення 21.09.2024 року, 07.10.2022 року зі строком повернення 21.09.2024 року. Вона уклала договір підряду № 1/0808/2022 від 08 серпня 2022 року з ФОП [PERSON] . Оплата здійснилась 08.08.2022 року, підтверджується актом приймання передачі коштів № 1 за договором № 1/0808/2022 від 08.08.2022 та 18.08.2022 року за актом приймання передачі коштів № 2 за договором № 1/0808/2022 від 08.08.2022 року. Ремонтні роботи розпочалися 08.08.2022 року та завершились 08.09.2022 року. Позивач стверджує, що вона позичила кошти на проведення ремонту в квартирі 21.09.2022 року, тобто через 12 днів після фактичного закінчення ремонту. В обґрунтування позовних вимог позивач викладає, що здійснював психологічний тиск на неї для того, щоб отримати розписку на суму грошових коштів, які позивач нібито їй передав для здійснення ремонтних робіт в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач, подаючи вигадані, необґрунтовані та належним чином не підтверджені позови без достовірних доказів, таким чином здійснює шахрайські дії щодо неї, адже знає що до нього подано зустрічний позов до Печерського районного суду м. Києва з обґрунтованими обставинами та підтверджуючими документами, що позивач не виконав свої грошові зобов`язання перед нею за виконану роботу та надані юридичні послуги. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав, бо навіть рішення суду про задоволення його позовних вимог не призведе до відновлення ( захисту) його прав. Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Також вона не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн, а також щодо сплати судового збору у розмірі 1 453,44 грн та 11 143,04 грн, оскільки позивач не підтвердив, що користується правовою допомогою та не підтвердив фактичні витрати на правову допомогу, позовну заяву позивач подав безпідставно, на підставі документів, які не можуть підтвердити їх отримання в законному порядку. Просила відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Відзив на позовну заяву другого відповідача. У відзиві на позовну заяву (том 2 а.с.1-7) відповідач [PERSON] , виклала обставини аналогічні тим, що вказані у відзиві на позовну заяву [PERSON] . Просила відмовити у задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідь на відзив. У відповіді на відзив (том 2 а.с.27-34) позивач вказує, що відсутні підстави для застосування заявленого відповідачами строку позовної давності, оскільки він не пропустив трок позовної давності, оскільки подав позовну заяву з моменту, коли дізнався про порушення його права. Відповідач достовірно знає, що у неї є боргові зобов`язання перед позивачем, що підтверджується оригіналами її особистих боргових розписок та відкритим судовим провадженням в Печерському районному суді м. Києва за його позовом про стягнення боргу. Про те, що [PERSON] брала у нього грошові кошти в борг начебто на « ремонт квартири» стало відомо від неї особисто, бо це була її особиста мотивація, яку вона йому заявили при отримання грошей в борг. Йому достовірно не відомо, на які саме цілі і з якою метою були отримані ці кошти. А той факт, що вона начебто здійснила ремонтні роботи в квартирі « за подаровані батьками кошти» лише підтверджують репутації відповідача, яка заради користі готова йти на любий вчинок, навіть шахрайство, і мотивувати чим завгодно. Як було уже вказано у позовній заяві, відповідач додатково отримала від нього ще 16 200 дол. США 01.02.2023 року та зобов`язалась повернути ці кошти до 31.12.2024 року. І знову ж, настання строку повернення не призвело до виконання зобов`язань. Такі дії відповідача вказують на очевидний міф не повертати борг взагалі, що за своїми ознаками також нагадує шахрайство. Також, звертаючись до суду з вказаним позовом , він має надію на захист своїх порушених прав та інтересів, та на їх відновлення. Заявлені в позові розміри витрат на правову допомогу є орієнтовними, відповідно до вимог чинного законодавства і нічого спільного з домислами та заявами відповідача не мають. Просить задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях на відповідь на відзив (том 2 а.с.53-59) відповідач [PERSON] вказує, що твердження позивача про те, що він не пропустив строку позовної давності при зверненні до суду з позовом, оскільки має право подати позов з моменту коли він дізнався про порушення його права, оскільки він не мав ніякого законного права на квартиру, яка була в її власності та власності її матері. Будь які права були відсутні у позивача на нерухоме майно. Позивач стверджує, що випадково дізнався про дарування квартири, про те не навів допустимі докази на підставі яких позивач нібито дізнався про його порушене право, а також на яких підставах він збирав конфіденційну інформацію та на яких законних підставах він отримав копію договору дарування квартири. Позивач не довів, що отримав вказаний доказ допустимим чином, а суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом ( ч. 1 ст. 78 ЦПК України). У позивача відсутні підстави посилатися на ч. 1 ст. 215 ЦК України для визнання договору дарування недійним. Також, позивач не може застосовувати ч. 3 ст. 215 ЦК України, адже підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Позивач не довів та не надав разом з позовною заявою допустимі докази, які б свідчили порушення його прав, тому слід застосувати спеціальну позовну давність в 1 рік відповідно до п.5 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Також, позивач штучно створює позови, для уникнення виконання свого зобов`язання та принизити честь і гідність, ділову репутацію, викладаючи брехливу, недостовірну інформацію та здійснюючи наклеп. Довід позивач про те, що вона тримала від нього у борг 16 200 дол. США, не підлягає розгляду, адже даний спір відкритий в провадженні іншого суду. Позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав, бо навіть рішення суду про задоволення його позовних вимог не призведе до відновлення (захисту) його прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Позивач не підтвердив, що користувався правовою допомогою та не підтвердив фактичні витрати на правову допомогу. Адвокат Єнь Д.В. дійсно укладав договір про надання правової допомоги в 2022 році, як керівник АО «А ЛІНЕА», проте правова допомога позивачу адвокатом Єнь Д.В.ю ніколи не надавалась. Адвокат Єнь Д.В. є її представником та представником її матері, з позивачем не знайомі та ніколи в житті не зустрічались, а тому позивач не дочитавши наявні доводи та докази поспішно заявив про конфлікт інтересів. Позиція учасників цивільного процесу. Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник другого відповідача та відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі та при ухваленні рішення врахувати обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа, приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області, Клименко Д.Б. в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа, [PERSON] , в судове засідання не прибув, просив проводити розгляд справи без його участі, підтримав в повному обсязі позицію відповідача [PERSON] та просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи, АТ КБ «Приватбанк», в судове засідання не прибула, причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином під розписку. Третя особа, приватний нотаріус Легка Г.І., в судове засідання не прибула, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надавала. Аналіз заявлених позивачем позовних вимог та встановлені фактичні обставини справи. До матеріалів справи додано копії розписок, з яких вбачається, що 21 вересня 2022 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 5 000 дол. США в рахунок позики та зобов`язалась повернути до 21 вересня 2024 року, на підтвердження чого позивачем надано копію розписки ( том 1 а.с.24). 07 жовтня 2022 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 5 000 дол. США та зобов`язалась повернути до 21 вересня 2024 року, на підтвердження чого позивачем надано копію розписки (том 1 а.с.25). 01 лютого 2023 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 16 200 дол. США в рахунок позики та зобов`язалась повернути до 31 грудня 2024 року, на підтвердження чого позивачем надано копію розписки ( том1 а.с.26). 13 жовтня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватний нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименком Д.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 3961 ( том 1 а.с.18-21) Третя особа, [PERSON] , у своїй заяві ( том 3 а.с.48) вказує, що 22 квітня 2024 року він придбав квартиру, яка є предметом спору через програму кредитування «єОселя» та відповідно вона знаходиться в іпотеці у АТ КБ « Приватбанк» ( том 3 а.с.48). Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом». За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно). Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що станом на час розгляду позову квартира, яка зазначена в оспорюваному договорі від 13 жовтня 2023 року належать на праві приватної власності [PERSON] ( [NUMBER] ), відповідні обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.03.2025 року та копією договору купівлі продажу квартири від 22 квітня 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Легкою Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 685 (том 1 а.с.246-251). Таким чином, з квітня 2024 року відповідачі по даній справі не володіють квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була предметом договору дарування укладеного 13 жовтня 2023 року. При цьому, позовна заява не містить обґрунтувань, яким чином буде захищено та відновлено право позивача із вимогами про недійсність договору дарування укладеного між відповідачами з огляду на належність квартири, що була предметом договору дарування, третій особі на час розгляду справи. Приймаючи рішення у дані справі суд звертає увагу на те, що спірна квартира , яка розташована за адресою: [ADDRESS] була подарована 13 жовтня 2023 року, тобто майже за рік до того, як у відповідачки [PERSON] виникли зобов`язання щодо повернення, як стверджує позивач, взятих у борг коштів. Також суд зауважує на тому, що за приписами частин другої, третьої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість довести той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17. Матеріали справи не містять та позивачем не надано суду оригіналів розписок, копії яких знаходяться в матеріалах справи (том 1 а.с.24-26), а тому у суду відсутня можливість перевірити факт дійсності отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів від позивача. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За таких обставин, на думку суду, заздалегідь заплановане відчуження майна [PERSON] реалізоване шляхом оформлення 13.10.2023 року договору дарування, не маючи статусу боржника за ініційованим [PERSON] позовом про стягнення боргу, а також відсутності достовірних підстав вважати, що [PERSON] має грошові зобов`язання перед позивачем, та враховуючи той факт, що на час звернення позивача до суду з позовом про визнання договору дарування квартири, спірна квартира не належить на праві власності відповідачам, не має ознак фраудаторного правочину. Беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Щодо застосування наслідків строків позовної давності. Щодо заяви відповідачів про застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 728 ЦК України встановлено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість визнання договору дарування квартири від 13 жовтня 2023 року фраудаторним, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі вищенаведеного

Outcome: dismissed