Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просила встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: у користування [PERSON] виділити кімнату житло\-вою площею 10,0 м2; у користування [PERSON] , [PERSON] виділити дві інші кімнати площею 19,1 та 13,0 м2; всі інші приміщення, а саме кухню площею 8,2 м2, ванну кімнату площею 2,6 м2, вбиральню площею 1,1 м2, коридор площею 12,1 м2, вбудовану шафу площею 1,3 м2, залишити у спільному користуванні. В обґрунтування позову зазначено, що спірна квартира є ізольованою, трикімнатною, загальною площею 70,9 м2, житловою площею - 42,1 м2, складається з трьох ізольованих кімнат площею 13,0 м2, 10,02 м2 та 19,1 м2, кухні площею 8,2 м2, ванної кімнати площею 2,6 м2, вбиральні площею 1,1 м2, коридору площею 12,1 м2, вбудо\-ваної шафи площею 1,3 м2. Квартира обладнана балконом площею 7,0 м2. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської Ради від 22 червня 1999 р. реєстраційний № 7-99-174737 квартира була приватизована у спільну сумісну власність на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складалася з 1/3 частини вищевказаної квартири. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ротфельд О.О., спадкоємцями цього майна є дружина померлого [PERSON] та дві його доньки, а саме [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, сторонам по справі належать права власності по 1/4 частині вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний № [NUMBER] від 22 червня 1999 р., виданому виконавчим комітетом Харківської міської ради та по 1/12 частині зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] , виданому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ротфельдом О.О. 03 червня 2024 року, а всього по 1/3 частині зазначеної квартири. В зазначеній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] за своїм сином [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] з донькою [PERSON] , [INFO] . На теперішній час склався певний порядок користування квартирою, а саме: [PERSON] зі своїм сином [PERSON] користуються житловою кімнатою площею 10,0 м2, [PERSON] користується кімнатою житловою площею 19,1 м2, [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] користуються кімнатою житловою площею 13,0 м2. Всі інші приміщення квартири, а саме кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор знаходяться у спільному користуванні. Позивач з відповідачами не може дійти згоди щодо порядку сплати за комунальні послуги за квартиру, оскільки [PERSON] \-ївна не працює та відповідно не має коштів сплачувати за комунальні послуги. Через це [PERSON] вимагає у позивача спла\-чувати половину грошей за комунальні послуги, що позивач змушена робити для того, щоб не накопичувати борги за квартиру. Це значно погіршує матеріальний стан позивача. Наразі позивач з відповідачками разом сплачують за надання комунальних послуг, але виконання обов`язків по оплаті вказаних послуг ускладнено наявністю лише одного особового рахунку, через що позивач бажає цей рахунок розділити, як і інші кому\-нальні платежі. Позивач з відповідачами неодноразово намагалася вирішити питання сплати кому\-нальних послуг за допомогою переговорів шляхом урегулювання спору у досудовому порядку, але вони на це піти відмовляються. Через це позивач змушена звертатися до суду з цим позовом, оскільки сплачувати половину усіх платежів за цю квартиру не має змоги та вважає це безпідставним, оскільки її частина в праві власності є 1/3, тобто рівною з іншими співвласниками, відповідно до порядку користування квартирою, який склався між нами, співвласниками, позивач користується найменшою кімнатою, та згідно зазначених норм діючого законодавства всі мусять платити за квартиру у рівних частках, оскільки користуються приблизно рівними кімнатами в квартирі, які відповідають їх часткам у праві власності. Судові витрати просить покласти на позивача. Ухвалою Індустріального районного суду міста Харкова від 15.01.2026 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, остання надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її та позивача участі, позовні вимоги підтримала. Відповідачі в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнали. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо, у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов до наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.06.1999 р., в якій останні зареєстровані та проживають, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 13.08.2024 року. Як вбачається з технічного паспорту квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої 70,9 м2, житлова площа 42,1 м2. Складається з приміщень: № 1 коридор 11,3 м2, № 2 житлова 13,0 м2, № 3 житлова 10,0 м2, № 4 ванна 2,6 м2, № 5 вбиральня 1,1 м2, № 6 житлова 19,1 м2, № 7 кухня 9,0 м2, № 8 комора 1,3 м2, лоджія 3,5 м2. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ЦК України). Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до матеріалів справи, письмовий договір з приводу порядку володіння та користування спірною квартирою між сторонами не укладався. Оскільки, спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Оскільки, сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди та не домовилися про порядок користування житлом (приміщенням квартири), то такий порядок встановляється судом. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, технічні характеристики житлового приміщення та положення чинного законодавства, суд вважає що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування квартирою є допустимим та не буде порушувати право власності другого співвласника. При цьому, враховуючи відсутності добровільної домовленості між сторонами про порядок користування спільним майном, суд вважає за доцільне та справедливе встановити запропонований позивачем порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а саме: у користування [PERSON] виділити кімнату житло\-вою площею 10,0 м2; у користування [PERSON] , [PERSON] виділити дві інші кімнати площею 19,1 м2 та 13,0 м2; всі інші приміщення, а саме кухню площею 8,2 м2, ванну кімнату площею 2,6 м2, вбиральню площею 1,1 м2, коридор площею 12,1 м2, вбудовану шафу площею 1,3 м2, залишити у спільному користуванні. Разом з тим, суд звертає увагу, що встановлений порядок користування квартирою в подальшому може бути змінений та зауважує, що встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них та такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов про встановлення порядку користування приміщеннями квартири, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати суд залишає за позивачем, за заявою останньої. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Outcome: approved