Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

До Святошинського районного суд м. Києва 25.12.2025 надійшов зазначений позов. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 20 серпня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва (актовий запис № 1023). Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року по справі № 759/12847/18 було розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачем. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою. 15 травня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 10 000,00 грн. 30.09.2025 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі № 759/7027/24 на примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 15.05.2025 року, про стягнення з [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 05 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . 16 жовтня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарним О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. На думкеу позивачки, оскільки Відповідачем не виконувалась постанова Київського апеляційного суду від 15.05.2025 року та не сплачувались аліменти під час розгляду справи, наявна заборгованість зі сплати аліментів Відповідача у розмірі 65 054,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на 22.12.2025 р.Позивач вказує, що відповідач відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, усі витрати несе позивач. Враховуючи наведене, позивач вимушена звернутися до суду із відповідним позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Розмір пені, розрахований позивачем у зв`язку з несплатою аліментів, при цьому розмір пені, що підлягає стягненню на користь одержувача аліментів не може перевищувати 100% заборгованості, та складає 65 054,09 грн. Ухвалою суду від 14.01.2026 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін (а.с. 20). Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.. 27.01.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останні йпросив в задоволені відмовити, з підстав його необгрунтованості, зазначивши, що вини його у несплаті аліментів немає. Також відповідач вказує, що позивач немає права на стягнення неустойки (пені), оскільки вимоги ст. 196 СК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин за період з 05.04.2024 р. по 15.05.2025 р., через відсутність вини у несплаті аліментів відповідачем, оскільки постанова Київського апеляційного суду була постановлена лише 15.05.2025, якою стягнуто аліменти. Відповідач зазначає, що за період з 15.05.2025 р. по 16.10.2025 р. відсутні підстави для стягнення пені, оскільки відсутня його вина, при цьому вказує, що під час проголошення постанови Київського апеляційного суду він не був присутній, відзив на апеляційну скаргу він не подавав, а також не був повідомлений про час та місце розгляду справи, тому йому не було відомо про наявність вказаної постанови, постанову суду він не отримував, і лише 30.09.2025 р. отримав копію постанови та, в подальшому, лише 16.10.2025 р. було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду. Також зазначив, що позивач жодним чином не інформувала його про наявність вказаної постанови суду. Відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення пені за період з 16.10.2025 р. по 24.12.2025 р., оскільки після відкриття виконавчого провадження вже було нараховано суму боргу в розмірі 65054,00 грн., проте за переконання відповідача заборгованість в нього відсутня, з посиланням, що аналогічне містить постанова Верховного суду у справі № 161/5211/22. Також [PERSON] зазначив, що він є безробітним та на його утриманні є мати-інвалід 2 гр. (а.с. 24-40). 10.02.2026 р. до суду від позивача надійшла відповідь на позов, в якому остання на вимогах позову наполягала з підстав викладених у позові, та ззаначила, що відповідачу було відомо про наявність спору про стягнення з нього аліментів, ще з моменту пред`явлення позову до суду, де він подавав відзив на позов та просив стягнути з нього аліменти в розмірі 3196,00 грн., сам відповідач не вживав жодних заходів для уникнення заборгованості по аліментам, його відсутність при оголошенні постанови Київського апеляційного суду жодним чином не свідчить, що він не знав про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Крім того вказано, що відповідач має має заможний матеріальний стан, є декілька автомобілів, а також нерухоме майно, а тому твердження відповідача про врахування складного матеріального становища не відповідає дійсності (а.с. 65-78). Відповідь на відзив до суду не надходило. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 15 травня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 10 000,00 грн. 30.09.2025 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі № 759/7027/24 на примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 15.05.2025 року, про стягнення з [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 05 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . 16 жовтня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарним О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. Відповідно до довідки приватного виконавця заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з квітня 2024 р. по грудень 2025 р. станом на 22.12.2025 р. становить 65054,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України). Частиною 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому за змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Так, у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного правового висновку. Передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, формула така: заборгованість за місяць * кількість днів заборгованості * 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, вважаючи, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно із частиною першоюстатті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятоюстатті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відповідно до ст. ст. 196, 197 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму N 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та другастатті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першоїстатті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першоюстатті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Також ч.4 ст.195 СК України встановлено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року №333/6020/16 сформовано правову позицію.Так, правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач та відповідач у встановленому законом порядку зверталися до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо складених розрахунків заборгованості по аліментах. Отже, відповідач не сплачував аліменти на утримання дитини у повному обсязі, за спірний період. При цьому, відповідач не звертався до суду з позовом про зміну розміру аліментів, не ставив питання про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. За таких обставин, заборгованість по аліментам за спірний період відповідачем не була сплачена. У матеріалах справи відсутні докази, які б засвідчували існування спору між стягувачем та боржником з приводу розміру заборгованості відповідача за аліментами. Таким чином, наявність заборгованості по сплаті аліментів, підтверджується наявними у справі доказами, а саме довідкою складеною приватним виконавцем, сума заборгованості становить 65054,00 грн. Встановлено, що остаточний розмір сплати аліметів був встановлений постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2025 р. Виконавчий лист пред`явлено до виконання позивачкою лише в жовтні 2025 року. Разом з тим, згідно рішення Святошинського районного суду від 11.07.2024 р. присуджено до стягнення суми платежу за один місяць. Доказів про те, що рішення суду в цій частині було відповідачем виконано матеріали справи також не містять. Як і не містять доказів, що відповідач намагався сплачувати аліменти в розмірі, які були призначені за рішенням Святошинського районного суду від 11.07.2024 р., яке було оскаржено саме позивачем, а не відповідачем. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів проте, що позивач вживала заходів до примусового виконання рішення суду в межах платежу за один місяць матеріали справи не містять, за виконавчим листом до суду не зверталась. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності", тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки на переконання суду, платник аліментів довів відсутність вини з виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed