Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, відповідно до якого просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні приміщенням № 7, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та приміщенням № 6 яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом надання безперешкодного доступу до даних приміщень та дублікатів ключів до вхідних дверей та заборонити [PERSON] без погодження з [PERSON] вчиняти будь-які дії з майном, яке перебуває в приміщенні № 7, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та приміщенні № 6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те, що 22 листопада 2023 року рішенням Рівненського міського суду у цивільній справі № 566/13325/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 10 жовтня 2024 року Рівненський міський суд у справі № 569/19829/23 вирішив: поділити спільне сумісне майно, визнавши за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині за кожним, право власності на квартиру [ADDRESS] ; приміщення № 7, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; приміщення № 6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний час між колишнім подружжям склались напружені відносини, відсутнє взаєморозуміння щодо користування та розпорядження спільним майном, існують також інші розбіжності. Після рішення Рівненського міського суду від 10 жовтня 2024 року [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди в користуванні спільним майном. На вхідних дверях нежитлових приміщень змінені замки. Доступу до даних приміщень позивач не має. Вона неодноразово намагалась зв`язатись з [PERSON] з метою усунення перешкод в користуванні даними приміщеннями. Проте [PERSON] не відповідав на її неодноразові телефонні дзвінки. В подальшому він заблокував її номер телефону. В приміщеннях № 6 та № 7 перебуває значна кількість матеріальних цінностей, зокрема запчастини до авіаційної техніки, спецтехніки, електронні компоненти та інше майно, яке було придбано в період перебування в шлюбі і 1/2 якого належить їй. Цим майном без погодження самовільно розпоряджається [PERSON] . На даний час на веб сайті, який створив її колишній чоловік, розмішене повідомлення про продаж даних матеріальних цінностей. Неможливість користуватись приміщеннями та розпоряджатись майном, яке в них знаходиться порушує її законні права та інтереси. Скільки майна залишилось в приміщеннях і в якому воно перебуває стані їй невідомо, оскільки як зазначалось вище позбавлена можливості ним користуватись і не має фізичного доступу. На підтвердження значної кількості матеріальних цінностей, які перебували і частина з яких продовжує перебувати в приміщеннях №6 та №7 надала фото. 16 вересня 2025 року разом з своїм батьком, (оскільки є побоювання щодо власної безпеки, враховуючи напружені стосунки з колишнім чоловіком) намагалась потрапити до приміщення № [NUMBER] та № [NUMBER] , проте не змогла цього зробити, адже замки до дверей були змінені. З метою усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, та з метою досудового врегулювання спору нею засобами поштового зв`язку 24.09.2025 року направлено на адресу [PERSON] заяву з вимогою надати ключі до вхідних дверей та безперешкодний доступ до приміщення № 6 та № 7, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Без її відома не виносити з даних приміщень матеріальні цінності, які в них знаходяться. Звернення було проігноровано та повернуто відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання). Ухвалою суду від 4 листопада 2025 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання. 23.12.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказала, що позивачу нібито постійно чиняться перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном 1/2 часткою приміщень № 7 та [ADDRESS] . Проте, позивач не долучила до позовної заяви жодного належного та допустимого доказу стосовно даного твердження та не роз`яснила в чому саме полягає вчинення перешкод у користуванні її часткою. Відповідач не чинить жодних перешкод позивачу у розпорядженні своєю власністю та не порушує її прав як співвласника вказаних нежитлових приміщень. Зазначила, що [PERSON] жодного разу не зверталася до відповідача в проханням надати їй ключі від спірних нежитлових приміщень чи у будь-який інший спосіб надати доступ до них. Щодо заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії з майном, яке нібито перебуває приміщеннях № 7 та [ADDRESS] , зазначила, що у своєму позові позивачка вказала, що у приміщеннях № 7 та [ADDRESS] знаходяться значні матеріальні цінності, зокрема, запчастини до авіаційної техніки, спецтехніки, електронні компоненти та інше майно, яке було придбано в період перебування і шлюбі і 1/2 якого належить позивачці у справі. Зазначила, що на вейбсайті [PERSON] розміщені оголошення про продаж даного спільного майна, а оскільки доступу до нього вона не має, то не може достеменно оцінити його обсяг та стан, в якому воно перебуває. Шлюб між сторонами розірвано 21 листопада 2022 року, тобто понад три роки тому, а відтак будь-яке майно набуте [PERSON] після вказаної дати є його особистою приватною власністю. Рішенням суду у справі № 569/19829/23 від 10 жовтня 2024 року визначено обсяг спільного сумісного майна подружжя, яке підлягало поділу між позивачкою та відповідачем. Під час розгляду даної справи питання поділу майна, що нібито знаходиться у приміщеннях № 7 та [ADDRESS] - не досліджувалося, мотивувальна та резолютивна частини даного рішення не містять жодного слова про поділ також майна, яке знаходиться у вказаних нежитлових приміщеннях, а відтак, щоб там не знаходилось після розірвання шлюбу не може беззаперечно вважатися спільним сумісним майном подружжя, право на 1/2 частку якого має [PERSON] . До матеріалів справи не долучено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що майно, яке нібито знаходиться у нежитлових приміщеннях № 7 та [ADDRESS] , придбано саме в шлюбі та за спільні кошти подружжя. Фотосвітлини, які долучено до матеріалів позовної заяви не можуть вважатися належним та допустимим доказом у справі оскільки не дають можливості перевірити коли вони були зроблені, де саме вони були зроблені, що на цих світлинах саме приміщення № 7 та [ADDRESS] , а не будь-які інші, що ставить їх достовірність під обгрунтований сумнів. Крім того «скріни» із вебсайту [PERSON] також не можна вважати належним та допустимим доказом у справі, оскільки, по-перше, на його сторінці вказана інша адреса - [ADDRESS] , до якої позивачка не має жодного відношення, а по-друге, будь-яке здійснення підприємницької діяльності після розірвання шлюбу є особистим правом відповідача і не може свідчити про те, що запчастини, які він нібито продає, є спільним сумісним майном подружжя. Враховуючи наведене, відповідач вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки позивачем не доведено вчинення перешкод у користуванні приміщеннями № 7 та [ADDRESS] . Матеріали справи не містять доказів порушення прав позивача як співвласника спірних приміщень, а відтак відповідач вбачає усі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі №569/22453/25 - щодо усунення перешкод у користуванні приміщеннями № 7 та [ADDRESS] . Одночасно в зв`язку із відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що нібито розташовані у приміщеннях № 7 та [ADDRESS] значні матеріальні цінності є спільним сумісним майном подружжя, не підлягає до задоволення також позовна вимога про заборону [PERSON] без погодження із [PERSON] вчиняти будь-які дії з майном, яке перебуває у приміщеннях № 7 та № 6 по [ADDRESS] . 29 грудня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказала, що на момент перебування в шлюбі ключі від нежитлових приміщень № 6 та № 7 знаходились в сторін. Разом використовували нежитлові приміщення № 6 та № 7 для ведення спільної справи. Дана обставина була встановлена рішенням Рівненського міського суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 569/19829/23. Зокрема здійснюючи поділ спільного майна суд зазначив: «Позивачем надані докази того, що сторони займалися продажем техніки, в зв`язку з чим отримували дохід, формували спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї. Після ремонту сторони почали проживати в спірній квартирі, а нежитлові приміщення використовувати для ведення спільної справи». Після розлучення відповідач змінив замки на вхідних дверях приміщеннях № 7 та № 6, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Доступу до даних приміщень в неї не має. Вона намагалась в досудовому порядку врегулювати спір. Позов відповідачем не визнається повністю. Вона пропонувала укладення мирової угоди на що останній не погодився. Заперечувала, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності в нежитлових приміщеннях майна. 6 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено для розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, вказала, що відповідач не чинить перешкод у користуванні майном для позивача та пропонував позивачу ключі, від яких та відмовилася. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками позивача, вказали, що їх дочка із відповідачем вели спільний бізнес щодо продажу радіодеталей і так як дочка є перекладачем, то вона допомагала [PERSON] у веденні бізнесу. Також, вони разом їздили по деталі в [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу та поділу майна подружжя через суд, відповідач замінив замки у підвалах та не допускає дочку до приміщень. Їм відомо, що у нежитлових приміщеннях наявні радіо запчастини на значну суму коштів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи дійшов до висновку до наступного. Судом встановлено, що 22 листопада 2023 року рішенням Рівненського міського суду у цивільній справі № 566/13325/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням суду від 10 жовтня 2024 року Рівненський міський суд у справі № 569/19829/23 судом поділено спільне сумісне майно, визнано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині за кожним, право власності на квартиру [ADDRESS] ; приміщення № 7, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; приміщення № 6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав № 417307613, 417294844 за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину приміщення № 7, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; приміщення № 6, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 11.03.2025. Фотороздруківки з сайту оголошень, надані позивачем дають можливість суду дійти висновку про те, що [PERSON] є директором Електро Маг та здійснює продаж товарів. Фото дверей та коробок, запчастин речей, не містить ні дати, ні підтвердження здійснення фото саме у спірних нежитлових приміщеннях. Свідок [PERSON] підтвердив той факт, що після розірвання шлюбу [PERSON] змінив замки до вхідних дверей підвалів, на зв`язок не виходить, надати добровільно ключі від нежитлових приміщень відмовляється. 24 вересня 2025 року позивачем було направлено заяву про надання ключів та безперешкодного доступу до приміщень 6,7, які знаходяться в [ADDRESS] та без її відомо не виносити з даних приміщень матеріальні цінності, які знаходяться в них. Дана вимога відповідачем проігнорована. Відповідно до ч. 1ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. Положення статті 317 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про відсутність будь-яких особистих дій позивача, спрямованих на отримання ключів, оскільки це спростовується претензією позивача спрямованою на адресу відповідача від 24.09.2025 року, в якій позивач вимагає усунення порушення її права та зверненням до суду із позовом. Статтею 319 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Підсумовуючи вищенаведене, твердження представника відповідача щодо штучності позовних вимог, не спрямованих на реальний захист прав позивача не знайшли свого підтвердження. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відтак, суд, встановивши, що відповідач не надає можливості позивачу вільно користуватися нежитловими приміщеннями, право на користування якими є її законним правом, доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог в цій частині. Крім того, позивач просить суд на підставі ст.. 391 ЦК України просить заборонити без погодження вчиняти будь-які дії з майном, яке перебуває у приміщенні № 7, яке знаходиться за адресою: вул. В`ячеслава Чорновола, будинок №93-з, м. Рівне, та приміщенні № 6, яке знаходиться за адресою: вул. В`ячеслава Чорновола, будинок №93-з, м. Рівне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II)». Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однак, позивачем не наведено жодних обґрунтувань та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності майна, кому воно належить, які саме права позивача порушено, тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial