Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Описова частина рішення: 03.02.2026 через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» - Медведєвої Н.О.. до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2026 вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача В обгрунтування позовних вимог сторона позивача покликається на те, що 16.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №16.03.2025-100000523, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісії та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Кредитний договір (оферти) № 16.03.2025-100000523 від 16.03.2025 було продовжено 26.04.2025 шляхом укладення додаткового договору до кредитного договору між ТОВ «Споживчий центр» [PERSON] договору (оферти) № 26.04.2025-100002356. Сторони домовились за ініціативою та на підставі звернення позичальника продовжити строк, на який надається кредит. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі 15 000,00 гривень, строком на 154 днів. Відповідачем у справі були здійснені заходи, спрямовані на визнання боргу, а саме: проведена часткова сплата по вищезазначеному кредитному договору на суму 3 230,98 грн. від 10.05.2025, на суму 3 230,98 грн. від 24.05.2025. Станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 30 612,06 гривень, що складається з: тіла кредиту 12 564,16 гривень, процентів 10 553,88 гривень, неустойки 7 494,02 гривень. Просить суд стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором №16.03.2025-100000523 від 16.03.2025 у розмірі 30 612,06 гривень та суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2 662,40 гривень. 23.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача Зіновкіної О.П. надійшов відзив на позовну заяву, де представник вказує, що матеріали справи містять пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта). Дана пропозиція є пропозицією укласти Електронний договір в розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», розроблені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронний документа та електронний документообіг», Положення про визначення умов провадження діяльності з надання фінансових послуг, здійснення яких потребує відповідної ліцензії (ліцензійних умов), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 30.03.2021 №27 та інших нормативно-правових актів щодо регулювання ринків фінансових послуг, які передбачали підписання анкети-заявки, з урахуванням вимог законодавства про захист персональних даних, сплату процентів, однак вони не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих умов та правил надання грошових коштів у позику, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, з огляду на значний обсяг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування коштами, саме у зазначених документах, що додані позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Щодо нарахування суми заборгованості зазначає, що надана позивачем довідка про заборгованості не є доказом наявності заборгованості, не є первинними документами бухгалтерського обліку та не містять відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили перевірити в дійсності правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань), так як умовами договору передбачено нарахування відсотків з першого дня користування кредитними коштами. Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеними кредитними договорами позивачем суду не надано. Крім того, позивач зазначає про наявні заборгованість з врахуванням платежів, здійснених відповідачем, а саме зараховано платіж від 10.05.2025 на суму 3 230,98 грн., від 24.05.2025 року на суму 3 230,98 грн. Відповідач стверджує що сплачував належним чином та у строки, зазначені в графіку п`ять платежів, відповідно до графіку погашення платежів а саме: відповідно до квитанції від 29.03.2025 на суму 3 242,33 грн., відповідно до квитанції від 12.04.2025 на суму 3 242,33 грн., відповідно до квитанції від 26.04.2025 на суму 2 105,70 грн., платіж від 24.05.2025 на суму 3 230,98 грн. платіж від 10.05.2025 на суму 3 230,98 грн. Позивачем не надано до суду первинних документів та розрахунків про внесення платежів, та відповідно, зробити перерахунок заборгованості, з врахуванням сплачених відповідачем сум, неможливо. Оскільки платежі були сплачені, то за розрахунками відповідача, сума заборгованості за тілом кредиту, відсотками та період нарахування повинні бути зазначені в позовній заяві та підтверджені відповідними первинними документами та рухом по особовому рахунку відповідача, в якому повинно бути відображено строк з якого повинна бути заборгованість, відсотки на залишок заборгованості та загальна сума заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Відповідач заперечує проти розміру заборгованості, який визначило ТОВ «Споживчий центр» у позовній заяві та підтверджений лише випискою, сформованою на свій розсуд. Заперечуючи проти розміру боргу, відповідач зазначає що перші п`ять місяців користування кредитними коштами сплачував в належному розмірі, однак, вони не зафіксовані ані в розрахунку заборгованості від позивача, ані в інших бухгалтерських документах та регістрах, де повинна фіксуватися сума сплати за кредитними зобов`язаннями. Також зазначав, що, як убачається із наданого позивачем розрахунку боргу, усупереч умовам спірного договору та статті 19 Закону України «Про споживчий кредит» позикодавець весь час проводив нарахування відсотків на всю суму кредиту, без врахування сплачених позичальником сум. За наведених обставин, із врахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, не надано доказів позивачем про залишок заборгованості відповідача, а також відсутність обґрунтованого розрахунку позивачем, відсутність у ньому періодів прострочення та даних про те, яка процентна ставка підлягала застосуванню, з огляду також на те, що умовам договору визначено фактично декілька альтернативних строків, у межах яких здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів, та можливе застосування відсоткової ставки у розмірі 1 %, 0,64 % залежно від строку внесення платежів, не можна вважати докази позивача доведеними. Також в довідці розрахунок, який подав позивач, зазначено що проценти по кредиту нараховані за період з 16.03.2025 по 16.08.2025, станом на який період виник борг і початок його виникнення не зазначено. Відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані позивачем документи лише констатують заборгованість у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. Щодо стягнення непропорційно великої суми відсотків вказує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з позивачем, відповідач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023- XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими фінансова установа. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 25.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача Чехун Ю.В. надійшла відповідь на відзив, де представник вказує, що відповідачем у справі були здійснені заходи, спрямовані на визнання боргу, а саме: проведена часткова сплата по вищезазначеному кредитному договору на суму: на суму 3 230,98 грн. від 10.05.2025; на суму 3 230,98 грн. від 24.05.2025, що є обставиною, яка свідчить про визнання боргу відповідачем. При цьому, під час формування довідки про заборгованість та суми позовної вимоги було враховано факт оплати та змінено суму заборгованості. Щодо укладання кредитного договору, зокрема, щодо форми договору вказує, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії); 2) подання відповідачем заявки кредитного договору (кредитної лінії); 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії). Щодо підписання договору та ідентифікації зазначає, що стороною позивача (кредитодавця) документи, що складають кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору. Відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Також, підписуючи оферту відповідач підтвердив той факт, що розуміє умови на яких укладається договір : «Я розумію, що підписую та укладаю кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код з смс-повідомлення): Для підписання та укладання договору введіть код з смс повідомлення, яке було відправлене на Ваш фінансовий номер». У відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), відповідачем вкотре було підтверджено розуміння та чіткість умов укладання даного договору : «Я розумію, що підписую та укладаю кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код з смс- повідомлення): Для підписання та укладання договору введіть код з смс повідомлення, яке було відправлене на Ваш фінансовий номер». Тобто, відповідач підтвердив факт ознайомлення зі змістом кредитного договору та погодився на відповідні умови кредитування. Щодо видачі коштів відповідачу вказує, що позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернетеквайрингу iPay. Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Щодо ідентифікації відповідача під час укладання договору зазначає, що позивач є абонентом-надавачем послуг. При проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, перелік якої визначено в електронній анкеті cпецифікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку. При подачі позовної заяви додано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID. Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку України (протокол від 20.09.2022 № В/57-0003/75064 (зі змінами)(протоколи від 09.01.2023 №В/57-0002/3089), що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Відтак, від центрального вузла системи BankID Національного банку України були отримані зокрема дані, які однозначно ідентифікують відповідача. Щодо процентів за кредитним договором звертає увагу, що доданих нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись. Законом України «Про споживче кредитування» передбачено пункт 5 статті 8, що визначає максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Також, законом України «Про споживче кредитування», передбачено пункт 17 прикінцевих положень, який повністю спростовує доводи відповідача стосовно незаконності розміру процентної ставки. Розділ IV «Прикінцевих та перехідних положень», Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17 згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023, яким передбачено наступне: тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Звертає увагу, що закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набув чинності 24.12.2023. Отже, враховуючи дату укладення кредитного договору, денна процентна ставка передбачена договором є застосованою та законною. Щодо заборони суперечливої поведінки зауважує, що процесуальна поведінка сторони відповідача у даній справі має ознаки суперечливої поведінки, в контексті доктрини venire contra factum proprium та зловживання процесуальними правами. Так, сторона відповідача, заперечуючи сам факт укладення кредитного договору та факт надання останньому кредитних коштів, водночас заявляє заперечення щодо розміру процентної ставки за цим договором, а також щодо правомірності нарахування комісій та неустойки. Така позиція є внутрішньо несумісною, оскільки заперечення умов договору щодо процентів та інших платежів можливе виключно в межах визнання існування самого договору та факту отримання кредитних коштів. Щодо розрахунку заборгованості вказує, що матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Щодо комісії, зазначає, що комісія пов`язана із наданням послуги, а саме перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. Щодо неустойки зазначає, що кредитний договір з відповідачем був укладений після набуття чинності змін до ЗУ «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як ЗУ «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. Відповідно до умов кредитного договору, з відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. а тому в цьому випадку мають застосовуватись саме норми ЗУ «Про споживче кредитування». Зважаючи на викладене, неустойка за прострочення відповідачем виконання зобов`язання є правомірною та підлягає стягненню. Просить суд позовні вимоги задовольнити. Заяви (клопотання) учасників справи В позовній заяві представник позивача просить суд розгляд справи проводити без участі представника позивача, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечують (а.с.9). 17.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача Зіновкіної О.П. надійшла заява про вступ у справу як представника (а.с.42-44). Процесуальні дії у справі 04.02.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь №2304853 від 04.02.2026 щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Суддя своєю ухвалою від 04.02.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судом здійснено виклик відповідача до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.41). Суд своєю ухвалою від 24.02.2026 долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву. Відклав судове засідання на 10.03.2026 на 08 год. 50 хв. у зв`язку із клопотанням представника відповідача. Суд своєю ухвалою від 10.03.2026 поновив ТОВ «Споживчий центр» строк на подання доказів. Долучив до матеріалів справи картку субконто. В судовому засіданні протокольно оголошено перерву до 31.03.2026 до 13:00 год. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, його інтереси згідно ордеру про надання правової допомоги представляла адвокат Зіновкіна О.П. Будучи присутньою в залі судових засідань в режимі відеоконференції представник відповідача Зіновкіна О.П. просила розгляд справи проводити без участі відповідача [PERSON] та відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» із підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Мотивувальна частина рішення: Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що 16.03.2025 між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №16.03.2025-100000523, шляхом подання відповідачем Заявки та Пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти) від 16.03.2025, відповіді позичальника про прийняття Пропозиції, які підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації на сайті. Крім того, сторони узгодили в письмовій формі графік платежів, що становить п.12 до укладеного між сторонами договору №16.03.2025-100000523 від 16.03.2025. Відповідно до п. 3.1.Договору передбачено, що Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти, Комісію. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пунктом 4.1. Договору передбачено, що Кредитодавець надає Позичальнику кредит на умовах його строковості, платності та поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11ХХ-ХХХХ-2588 (а.с.24-29). Інформаційне повідомлення від споживача фінансових послуг, що становить додаток до укладеного між сторонами договору №16.03.2025-100000523 від 16.03.2025 підписане електронним підписом відповідача шляхом використання одноразового ідентифікатора Е377. Для підписання та укладення договору необхідно ввести код з смс - повідомлення, яке було відправлене на фінансовий номер 0737771902 (звор. арк.а.с.29-30). У паспорті споживчого кредиту містяться основні умови кредитування з врахуванням побажання споживача: тип кредиту кредитна лінія; сума/ліміт кредиту сума/ліміт кредиту становить - 15 000,00 гривень; строк кредитування строк, на який надається кредит 140 днів за дати його надання; мета отримання кредиту - кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Позичальник зобов`язується не використовувати кредит для участі в азартних іграх та не перераховувати кредит на рахунки організаторів азартних ігор; спосіб та строк надання кредиту- дата надання/видачі кредиту - 16/03/2025. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача (а.с.22-23). Відповідно до листа ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» вих № 1-2801 від 28.01.2026, 16.03.2025 об 10:11:19 на банківську картку № [NUMBER] , номер якої зазначено в укладеному сторонами договорі, номер транзакції в системі іPay.ua - 681973590, успішно перераховано кошти в сумі 15 000,00 грн(а.с.32). Згідно інформації отриманої з центрального вузла системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача, надано дані щодо позичальника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] (звор. арк.а.с.21). 26.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено додатковий договір до кредитного договору 16.03.2025-100000523 від 16.03.2025. Згідно п. 1 відповіді кредитора про прийняття пропозиції (акцепт) про укладення додаткового договору до кредитного договору (кредитної лінії) строк, на який надається кредит становить 154 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 16.08.2025. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,65% (денна процентна ставка) = (10859,68/14988,04)/112x100% (звор.арк. а.с.30-31). ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає позивачу послуги з переказу коштів без відкриття рахунків за договором про надання послуг з переказу коштів №ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024 (а.с.16-20). Скріншотом з сайту Національного банку України підтверджується, що позивач являється абонентом Системи BankID Національного банку (а.с.21). Відповідно до картки субконто контрагента [PERSON] за кредитним договором №16.03.2025-100000523 за період з 16.03.2025 по 24.02.2026, відповідач отримав кошти 16.03.2025 в сумі 15 000,00 грн та частково здійснював платежі на погашення заборгованості (а.с.82-89. Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №16.03.2025-10000523 від 16.03.2025 за відповідачем [PERSON] наявна заборгованість в сумі 30 612,06 гривень, що складається з: тіла кредиту 12 564,16 гривень, процентів 10 553,88 гривень, неустойки 7 494,02 гривень. Проценти по кредиту нараховані за період з 16.03.2025 по 16.08.2025 (а.с.33). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Висновки за результатами розгляду справи Вивчивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить переконання про розгляд справи за наявними доказами та про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 652 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. ч. 3 - 6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомуст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 12 ст. 11 вказаного Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Вказані правові висновки щодо укладення договору в електронній формі викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладення 16.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] кредитного договору №16.03.2025-100000523 та 26.04.2025 додаткового договору. Щодо доводів представника відповідача про нібито недоведеність факту ознайомлення та згоди [PERSON] з умовами та правилами надання грошових коштів, суд зазначає наступне. Підписуючи пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), відповідач [PERSON] безпосередньо підтвердив факт повного розуміння умов, на яких здійснюється правочин. Зміст підписаного документа містить чітке застереження: «Я розумію, що підписую та укладаю кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором...». Укладення договору відбулося шляхом накладення одноразового ідентифікатора (коду з SMS-повідомлення), надісланого на верифікований фінансовий номер відповідача (0737771902). Згідно з чинним законодавством, такий спосіб підписання є рівнозначним власноручному підпису та свідчить про прийняття особою на себе зобов`язань за договором. У відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) за №16.03.2025-100000523 відповідач повторно підтвердив усвідомленість своїх дій та чіткість умов кредитування. Текст акцепту дублює положення про розуміння умов правочину, що виключає можливість двозначного трактування волі сторони. Сукупність зазначених обставин спростовує твердження сторони відповідача. Підписавши оферту та акцепт у встановлений законом спосіб, відповідач підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору, погодився з його положеннями та прийняв на себе відповідні цивільно-правові зобов`язання. Розглядаючи заперечення представника відповідача стосовно необґрунтованості заявленого розміру заборгованості, нібито відсутності детального розрахунку періодів прострочення та застосованих відсоткових ставок, суд зазначає наступне. На підтвердження заборгованості позивачем надано Довідку-розрахунок про стан заборгованості [PERSON] та Картку субконто за відповідним рахунком. Відповідно до Довідки-розрахунку, заборгованість складається з основного боргу в сумі 12 564,16 грн та процентів за період з 16 березня 2025 року по 16 серпня 2025 року в сумі 10 553,88 грн. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 16.03.2025-100000523 від 16 березня 2025 року, сторонами погоджено фіксовану процентну ставку у розмірі 1% за кожен день користування, а Додатковим договором від 26 квітня 2025 року ставку було змінено на 0,65%. Аналіз Картки субконто підтверджує, що нарахування здійснювалися позивачем у чіткій відповідності до цих погоджених умов. Щодо доводів представника відповідача про неврахування часткових погашень, суд зазначає, що Картка субконто є документом первинного бухгалтерського обліку, який відображає повну хронологію руху коштів. У ній зафіксовано як нарахування відсотків (рахунок 373) та тіла кредиту (рахунок 3771), так і кожне фактичне надходження коштів від відповідача (графа «кредит сплата»). Таким чином, залишок заборгованості в сумі 12 564,16 грн виведений вже з урахуванням усіх здійснених відповідачем платежів, що повністю спростовує твердження про приховування позивачем фактів часткового погашення боргу. Твердження про відсутність даних щодо періодів прострочення спростовуються деталізацією в Картці субконто, де по кожній операції зазначено конкретну дату її проведення. Така фіксація операцій (зокрема нарахувань у розмірах 125,64 грн та 150,00 грн, що корелюються зі зміною відсоткової ставки) дозволяє суду встановити точний період виникнення заборгованості. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач надав належний розрахунок, підтверджений первинною документацією. Водночас, представник відповідача, заперечуючи проти розрахунку заборгованості, у порушення вимог процесуального закону не надала жодного обґрунтованого контррозрахунку заборгованості, не вказала на конкретні арифметичні помилки та не надала доказів проведення платежів, які не були б враховані позивачем. Враховуючи, що проценти в сумі 10 553,88 грн нараховані в межах дії договору та за ставками, погодженими сторонами, а докази їх сплати відповідачем відсутні, суд приходить до висновку про повну обґрунтованість заявлених вимог. В свою чергу, доводи про те, що встановлений позивачем розмір відсотків є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, суд вважає безпідставними, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у відповідному договорі. Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 525 та частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже для належного виконання договірних зобов`язань необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитним коштами, а прострочення виконання зобов`язань є їх порушенням. Так, суд зазначає, що позичальника повідомлено про загальні витрати, які будуть понесені ним у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема, повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які зобов`язані будуть повернуті позичальником разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою позичальнику у кредит. Суд зауважує, що паспорт споживчого кредиту надається позичальнику до укладення кредитного договору, метою є повідомлення позичальника про умови надання кредиту у відповідній установі, у разі непогодження позичальника із викладеними у ньому умовами, останній має право відмовитися від отримання відповідної фінансової послуги. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] належним чином ознайомлений та погодився із умовами надання кредиту, на підставі чого 16.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №16.03.2025-100000523 та 26.04.2025 додатковий договір, у яких відображені умови надання кредиту, останній з відповідними договорами погодився про що свідчить електронний підпис останнього. На момент укладення кредитного договору [PERSON] не звертався до позивача із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договорів, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами такого договору. Більш того, не дивлячись на своє гарантоване право (п.10.3) на відмову від Договору протягом чотирнадцяти днів з дня його укладення, відповідач користувався коштами позивача. Крім того, відсотки за кредитом є договірними умовами згідно положень ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом. Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 касаційний суд, формуючи практику, дійшов такого висновку: що «ПРОЦЕНТИ ЗА КОРИСТУВАННЯ КРЕДИТОМ проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. ПРОЦЕНТИ ЗА НЕПРАВОМІРНЕ КОРИСТУВАННЯ ЧУЖИМИ ГРОШОВИМИ КОШТАМИ проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування». Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно п.5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Аналізуючи вищезазначене, заявлена позивачем до стягнення прострочена заборгованість за нарахованими процентами 10 553,88 грн не є сумою неустойки (штраф чи пеня) згідно ЗУ «Про захист прав споживачів» чи ЗУ «Про споживче кредитування», тому, згідно ст. 551 ЦК України, розмір простроченої заборгованості за нарахованими процентами не може бути зменшений, крім того такі вимоги позивачем заявлені в строк кредитування, а саме до 16.08.2025. Разом з тим відповідач [PERSON] не звертався за захистом своїх прав в порядку ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо визнання несправедливими умов договору, де йдеться про нарахування процентів за користування кредитом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). Відповідно до п. 16 Заявки кредитного договору №16.03.2025-10000523 від 16.03.2025 (кредитної лінії) сторони погодили неустойку: 150,00 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Споживчий центр» просив стягнути із відповідача за кредитним договором, зокрема і неустойку, в розмірі 7 494,02 грн. Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1)в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2)в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3)у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час. На підставі вищезазначеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з [PERSON] неустойки в розмірі 7 494,02 грн. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, до часткового задоволення позову, зокрема, що з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №16.03.2025-100000523 від 16.03.2025 за тілом кредиту в розмірі 12 564,16 грн та проценти в розмірі 10 553,88 грн, а разом 23 118,04 грн. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 010,37 грн. Вирішуючи питання судових витрат на професійну правову допомогу, суд зазначає, що представником позивача у позовній заяві вказано про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на професійну правову допомогу, проте проведення остаточних розрахунків відбудеться за результатами розгляду справи протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду. Резолютивна частина рішення:

Outcome: partial