Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

25.12.2025 до Звенигородського районного суду Черкаської області через підсистему «Електронний суд» надійшла дана позовна заява, в якій представник позивача - адвокат Герасимчук О.О. просить припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються згідно судового наказу Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 лютого 2022 року по справі №694/140/22, починаючи з 03.10.2025. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24.12.2025 року. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 09.12.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у сторін по справі народилися: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалося, тому рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 квітня 2022 року у справі №694/202/22, шлюб розірвано. Судовим наказом Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 лютого 2022 року у справі №694/140/22 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 24 січня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до договору оренди від 25.09.2025 [PERSON] проживає разом із позивачкою у Республіці Польща за адресою: [ADDRESS] . Відповідно, син повністю з 25.09.2025 знаходиться на утримані позивачки. Відповідач проживає на території України за місцем реєстрації. Відповідач користувався своїм положенням щодо того, що син сторін до вересня 2025 року проживав із ним та його матір`ю [PERSON] (яка нещодавно померла) на території України з метою отримання відстрочки від призову на військову службу. А тому, відповідачем подавалася позовна заява про позбавлення батьківських прав [PERSON] до Звенигородського районного суду Черкаської області. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року по справі №694/1411/25 залишено позов відповідача без розгляду. [PERSON] в телефонному режимі неодноразово повідомляв позивачці, що бажає проживати разом із нею у Республіці Польща. Лише після того, як [PERSON] заплатила кошти відповідачу за те, щоб він відпустив сина до неї, [PERSON] надав згоду на перетин державного кордону [PERSON] 03.10.2025 [PERSON] перетнув державний кордон в бік Республіки Польща, щоб проживати разом із матір`ю у тій квартирі, яку вона винайняла для спільного проживання з сином. З моменту проживання [PERSON] з матір`ю, відповідач, на її думку, ухиляється від покладеного на нього відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати свою дитину, відмовляється добровільно надавати кошти на його утримання, а саме: на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів, при цьому стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати неповнолітню дитину, яка повністю перебуває на утриманні матері. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області (суддя Смовж О.Ю.) від 06.01.2026 відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Представник позивача адвокат Герасимчук О.О. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Не заперечував проти їх задоволення. Висловив незгоду із розміром витрат, заявлених до відшкодування на правову допомогу, зазначивши, що сума 10 000 грн є обтяжливою для нього. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов в частині вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 грудня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 квітня 2022 року шлюб розірвано. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей. Згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 18.04.2007, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, мають дочку [PERSON] , [INFO] , про що 18.04.2007 зроблено відповідний актовий запис за № 69 та згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 16.10.2013, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області мають сина [PERSON] , [INFO] , про що 16.10.2013 внесено відповідний актовий запис за № 175. Батьками дітей записані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до судового наказу Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 лютого 2022 року у справі №694/140/22, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 24 січня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року у справі №694/1411/25 залишено без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Звенигородської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Відповідно до договору оренди від 25.09.2025 [PERSON] орендує частину приміщення для житлових потреб у Республіці Польща за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору орендована частина приміщення буде використовуватися лише [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії закордонного паспорта [NUMBER] , виданого 25.09.2025, орган: 7117, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , міститься відмітка про перетин кордону 03.10.2025. Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.10.2025 у ВП № 68849437, відкритого за судовим наказом Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 лютого 2022 року у справі №694/140/22, заборгованість станом на 01.10.2025 відсутня, штраф сплачений. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 грн. Таким чином, вищевказані документи у їх сукупності підтверджують, що аліменти [PERSON] у ВП № 68849437 сплачені, неповнолітній [PERSON] з жовтня 2025 постійно проживає разом з матір`ю [PERSON] на території Польщі та перебуває на її утриманні. Виховання та розвиток кожної дитини потребує залучення значних коштів, які, на жаль, [PERSON] не в змозі самостійно забезпечити. Щодо позовної вимоги про припинення стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що син [PERSON] не проживає з батьком [PERSON] на користь якого були стягнуті аліменти з позивача - матері дитини, а проживає зі своєю матір`ю [PERSON] . Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено судом, неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] - позивачем у справі та повністю знаходиться на її утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дитини, які стягуються на підставі Судового наказу виданого Звенигородським районним судом Черкаської області від 11.02.2022 року у справі № 694/140/22. Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати подання позову до суду, тобто з 25.12.2025 року. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача в частині припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів, які позивач просить стягнути з відповідача, відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України щодо розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При дослідженні обставин справи судом враховується той факт, що відповідач визнав позов і не заперечував проти позовних вимог, є чоловіком працездатного віку, спеціальних статусів та пільг не має, інших дітей на утриманні не має. Докази, які б давали підстави вважати неможливим надання [PERSON] допомоги на утримання дитини в матеріалах справи відсутні. Суд вважає, що причини, які спонукають позивача звернутися до суду з вказаним позовом, є обґрунтованими, тому позов в частині стягнення аліментів, підлягає задоволенню. В порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Відтак, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн. Також, позивач просить відшкодувати понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн 00 коп. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі №826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором». Таким чином для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги від 23.04.2025, укладений між [PERSON] та адвокатом Герасимчуком О.О., ордер серії АВ № 1260107 від 22.12.2025, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 603 на ім`я Герасимчук О.О. Також у матеріалах справи містяться скріншоти двох квитанцій, однак ні ПІБ платника, ні призначення платежу останні не містять. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Всупереч ст. 137 ЦПК України до матеріалів справи не додано відповідних та належних доказів, відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, акт приймання-передачі наданих послуг, квитанції чи інші належні підтвердження здійснення оплати позивачем. Відтак, витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн відшкодуванню не підлягають за непідтвердженістю їх реального понесення, а також відсутністю усіх необхідних доказів в цій частині, передбачених процесуальним законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial