Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача ТОВ «Факторинг Партнерс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року у розмірі 47 480 грн 26 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 28 365 грн 02 коп., заборгованості за процентами в сумі 18 713 грн 24 коп. та заборгованості за комісією в сумі 402 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 листопада 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 89329, за умовами якого позичальнику на умовах платності, строковості та зворотності було надано кредит у формі кредитної лінії з першим траншем у сумі 31 579 грн, частина якого (30 000 грн 05 коп.) була перерахована на рахунок відповідача, а частина (1 578 грн 95 коп.) спрямована на сплату комісії за надання кредиту. 28 січня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 28012025, відповідно до якого первісний кредитор відступив на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 89329, що підтверджується договором факторингу, актами приймання-передачі реєстру боржників та витягом із реєстру боржників. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у встановлені строки кредит та проценти не сплачував, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду за ним обліковується прострочена заборгованість у розмірі 47 480 грн 26 коп., яка підлягає стягненню на користь нового кредитора ТОВ «Факторинг Партнерс». Крім основної суми заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 662 грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн, посилаючись на договір про надання правової допомоги та документи, що підтверджують фактичне надання і вартість таких послуг. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, доказів сплати заборгованості чи заперечень проти заявлених позовних вимог не надав. ІІ. Процесуальні дії у справі 05 березня 2026 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. Представник позивача Сердійчук Я.Я. у позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Ухвала про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами була надіслана відповідачу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу його зареєстрованого місця проживання, зазначену в позовній заяві та підтверджену відповідними документами. Поштове відправлення повернулося до суду з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою»; відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача, а також про наявність іншої поштової або офіційної електронної адреси матеріали справи не містять, повідомлень від відповідача з цього приводу до суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічний підхід висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), наголосивши, що належне повідомлення має місце у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Окрім того, у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 Верховний Суд дійшов висновку, що поштові відправлення, повернуті з позначкою «закінчення терміну зберігання» чи подібним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх надсилання на адресу реєстрації фізичної особи. Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з частиною першою статті 131 ЦПК України учасники справи зобов`язані інформувати суд про зміну свого місця проживання (перебування, місцезнаходження), а за відсутності такої заяви судові документи надсилаються на останню відому суду адресу і вважаються доставленими, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає чи не перебуває. За таких обставин суд доходить висновку, що шляхом направлення кореспонденції на зареєстровану адресу відповідача та отримання поштового повідомлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» суд вчинив усі необхідні та достатні дії для належного повідомлення [PERSON] про відкриття провадження у справі та її розгляд, що відповідає вимогам статей 128131, 274, 280 ЦПК України та узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Частина перша статті 280 ЦПК України передбачає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як убачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду, однак у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду чи повідомлень про поважні причини неявки не подавав, відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень по суті спору не надав, доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором або спростування позовних вимог не подав. Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Представник позивача у позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, чим виконано умову пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України щодо згоди позивача на заочний розгляд. За сукупності наведених обставин суд констатує наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для ухвалення заочного рішення: відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання; він у засідання не з`явився без поважних причин; відзив на позовну заяву не подав; позивач не заперечує проти заочного вирішення спору. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в заочному порядку за правилами статей 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у матеріалах доказів. Водночас суд звертає увагу, що заочний розгляд не позбавляє відповідача права на судовий захист, оскільки ЦПК України передбачає спеціальну процедуру перегляду заочного рішення судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача у визначені законом строки, а також подальше апеляційне оскарження заочного рішення після вирішення питання про його перегляд. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 14 листопада 2021 року відповідач [PERSON] звернувся до ТОВ «Кредіплюс» із заявою на видачу кредиту № 100329236, у якій зазначив свої анкетні дані, просив установити ліміт кредитної лінії в сумі 87 135 грн та надати перший транш кредиту в розмірі 31 579 грн, із загальним строком кредитування 1295 днів та строком користування першим траншем 365 днів (а.с. 5). 16 листопада 2021 року між ТОВ «Кредіплюс» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 89329 (а.с. 3637). Відповідно до умов договору: тип кредиту кредитна лінія з лімітом, що не може перевищувати 87 135 грн (п. 2.1); перший транш у сумі 31 579 грн надається в такому порядку: 30 000 грн 05 коп. шляхом перерахування на рахунок позичальника, 1 578 грн 95 коп. шляхом спрямування в рахунок сплати комісії, нарахованої згідно з п. 2.5 договору (п. 2.2.2); другий транш у сумі 55 556 грн надається не пізніше наступного дня після погодження відповідної заяви позичальника (п. 2.2.3); проценти за користування першим траншем становлять 170% річних (п. 2.3); знижений тариф комісії за управління та обслуговування першого траншу 1 грн, стандартний тариф 200 грн (п. 2.4); комісія за надання першого траншу 1 578 грн 95 коп. (п. 2.5); загальний строк кредитування 1295 днів (п. 2.6); строк користування першим траншем 365 днів (п. 2.6.1). [PERSON] підписав паспорт споживчого кредиту, який містить істотні умови кредитування, у тому числі відомості про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача (а.с. 67), а також графік платежів за першим траншем кредитного договору № 89329 від 16 листопада 2021 року (а.с. 78). До матеріалів справи долучено Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кредіплюс» у редакції від 05.11.2021 (а.с. 5263) та публічну частину договору про споживчий кредит у редакції ТОВ «Кредіплюс» від 05.11.2021 (а.с. 1317). На підставі зазначених документів суд установив, що відповідачу були надані відомості про основні умови кредитування, порядок повернення кредиту, розмір та строки внесення обов`язкових платежів, а також про наслідки неналежного виконання зобов`язань. 16 листопада 2021 року кредитні кошти за першим траншем у частині 30 000 грн 05 коп. були перераховані на банківський рахунок відповідача за допомогою платіжної системи, що підтверджується платіжним дорученням № KRD_354244 (а.с. 39). Частина суми першого траншу в розмірі 1 578 грн 95 коп. була зарахована в рахунок сплати комісії за надання кредиту відповідно до умов договору. Згідно з копією карти обліку виконання за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року, наданою ТОВ «Кредіплюс», станом на 16 листопада 2022 року загальна заборгованість відповідача становила 47 480 грн 26 коп., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту 28 365 грн 02 коп., заборгованість за процентами 18 713 грн 24 коп., заборгованість за комісією 402 грн (а.с. 811). 28 січня 2025 року між ТОВ «Кредіплюс» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 28012025, за умовами якого ТОВ «Кредіплюс» відступило ТОВ «Факторинг Партнерс» належні йому права грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників (а.с. 2129). У цей же день між сторонами підписано акт приймання-передачі реєстру боржників (а.с. 3132). Оплату за відступлення права вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» здійснило згідно з платіжною інструкцією (а.с. 30). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 28012025 від 28 січня 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року у розмірі 47 480 грн 26 коп. (а.с. 3335). На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Факторинг Партнерс» позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року, відповідно до якого станом на 13.02.2026 сума заборгованості становить 47 480 грн 26 коп., що складається з заборгованості за тілом кредиту 28 365 грн 02 коп., заборгованості за процентами 18 713 грн 24 коп. та заборгованості за комісією 402 грн (а.с. 12). Зі змісту розрахунку вбачається, що зазначений розмір заборгованості узгоджується з даними карти обліку виконання за кредитним договором станом на 16 листопада 2022 року; доказів здійснення подальших платежів після цієї дати матеріали справи не містять. Між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року. На момент розгляду справи відповідач [PERSON] доказів повного чи часткового погашення вказаної заборгованості, а також доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором ТОВ «Кредіплюс» або новим кредитором ТОВ «Факторинг Партнерс» до суду не подав. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення договору про споживчий кредит Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст відображено в одному або кількох документах, у тому числі електронних, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять погоджені сторонами умови, а також умови, що є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами є, зокрема, умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів певного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за їх відсутності відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, визначені договором; договір позики є реальним і вважається укладеним з моменту передання грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України), тоді як кредитний договір є консенсуальним і вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо його істотних умов у письмовій формі. З огляду на зміст наведених норм, а також правові висновки Верховного Суду, розмір зобов`язання позичальника з повернення кредиту визначається не встановленим лімітом кредитної лінії, а сумою фактично отриманих у межах договору грошових коштів; позичальник зобов`язаний виконувати взяті на себе договірні обов`язки щодо повернення кредиту та сплати процентів на погоджених умовах. Суд установив, що відповідач [PERSON] у письмовій формі підписав заяву на видачу кредиту № 100329236 від 14.11.2021, індивідуальну частину кредитного договору № 89329 від 16.11.2021, паспорт споживчого кредиту та графік платежів за першим траншем кредитного договору № 89329 від 16.11.2021, чим підтвердив ознайомлення з істотними умовами кредитування, зокрема щодо розміру кредиту, строків його повернення, розміру процентної ставки, комісійних платежів і наслідків неналежного виконання зобов`язань. Матеріали справи містять платіжний документ, який підтверджує фактичне перерахування кредитних коштів за першим траншем у сумі 30 000 грн 05 коп. на банківський рахунок відповідача, зазначений ним при укладенні договору, тоді як решта суми першого траншу була спрямована на сплату передбаченої договором комісії. За таких обставин суд доходить висновку, що між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] належним чином укладено кредитний договір № 89329 від 16 листопада 2021 року у письмовій формі, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, а відповідач фактично отримав визначені договором грошові кошти. У зв`язку з цим відповідач зобов`язаний повернути суму отриманого кредиту та сплатити передбачені договором проценти й інші платежі у встановлені строки. Відступлення права вимоги (заміна кредитора) Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, як це передбачено статтею 11 ЦК України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із видів відступлення права вимоги є договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату в будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові належне йому право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, строк платежу за якою настав, так і майбутня вимога, яка виникне в подальшому. Стаття 1079 ЦК України визначає, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом може бути фізична або юридична особа суб`єкт підприємницької діяльності, а фактором банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні зобов`язаний передати новому кредиторові документи, які посвідчують права, що відступаються, та інформацію, необхідну для їх реалізації. Первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, якщо інше не передбачено договором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516 та частини другої статті 517 ЦК України, яке сформоване в усталеній практиці Верховного Суду, свідчить, що боржник, який не був повідомлений про відступлення права вимоги іншій особі, не звільняється від обов`язку виконати грошове зобов`язання, але має право здійснити платіж первісному кредиторові; у такому разі виконання на користь первісного кредитора вважається належним. На підтвердження набуття права вимоги за спірним кредитним договором позивач надав копію договору факторингу № 28012025 від 28 січня 2025 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Факторинг Партнерс», а також акт(и) приймання-передачі реєстру боржників та витяг із реєстру боржників, у якому зафіксовано право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 89329 у заявленому до стягнення розмірі. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначила, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається таким, що породжує, змінює чи припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема шляхом ухвалення судового рішення про визнання правочину недійсним. У разі неспростування цієї презумпції всі права, набуті сторонами за договором, підлягають реалізації, а обов`язки виконанню. Доказів того, що договір факторингу № 28012025 від 28 січня 2025 року визнано недійсним, матеріали справи не містять; стороною відповідача таких доказів суду не надано. За відсутності спростування презумпції правомірності цього правочину суд виходить із того, що договір факторингу є чинним, а права вимоги за кредитним договором № 89329 правомірно перейшли від ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» до ТОВ «Факторинг Партнерс» в обсязі й на умовах, що існували на момент відступлення. За таких обставин суд дійшов висновку, що ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року та має право звертатися до суду з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача як з боржника за цим договором. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд з`ясовує, чи мали місце обставини, на які посилалися сторони, та якими доказами вони підтверджуються, а також встановлює інші фактичні дані, що мають значення для вирішення спору, і докази на їх підтвердження. Звертаючись із позовом, ТОВ «Факторинг Партнерс» просило стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 89329 від 16 листопада 2021 року в сумі 47 480 грн 26 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 28 365 грн 02 коп., заборгованості за процентами в розмірі 18 713 грн 24 коп. та заборгованості за комісією в розмірі 402 грн. Із матеріалів справи вбачається, що за цим договором відповідач фактично отримав і використав кредитні кошти за першим траншем у сумі 31 579 грн, з яких 30 000 грн 05 коп. були перераховані на його банківський рахунок, а 1 578 грн 95 коп. зараховані в рахунок сплати комісії за надання кредиту. Надані позивачем карта обліку виконання за кредитним договором та розрахунок заборгованості свідчать, що станом на визначені в цих документах дати загальна сума боргу за договором становить 47 480 грн 26 коп., у тому числі сума основного боргу, нараховані проценти та комісія, і такий розрахунок узгоджується з умовами кредитного договору та рухом коштів за ним. Із розрахунку також убачається, що відповідач здійснював окремі платежі в рахунок погашення заборгованості, однак вони не призвели до повного виконання зобов`язань і не спростовують наявності заявленої до стягнення суми боргу. Відповідач не подав до суду власного розрахунку заборгованості, не навів конкретних заперечень щодо правильності чи повноти розрахунку позивача та не надав жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували повне або часткове погашення боргу чи інший його розмір. За усталеною практикою Верховного Суду, за відсутності спростування розрахунку заборгованості з боку позичальника та за наявності документального підтвердження нарахувань і руху коштів, такий розрахунок може бути покладений судом в основу судового рішення. Щодо стягнення комісійних платежів суд виходить із того, що кредитний договір укладено після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», який допускає встановлення у договорі комісії за обслуговування кредиту за умови, що така комісія є платою за фактично надані платні послуги кредитодавця, а не за дії, які закон зобов`язує його здійснювати безоплатно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначила, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може охоплювати, зокрема, плату за надання інформації про стан кредиту частіше, ніж один раз на місяць, та інші додаткові послуги, але є нікчемною в тій частині, в якій передбачає оплату за дії, що відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» мають здійснюватися безоплатно для споживача. Аналогічну правову позицію розвинено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19, де вказано, що щомісячна плата за обслуговування кредиту не може включати вартість дій, які кредитодавець зобов`язаний здійснювати безоплатно, і в такій частині умови договору застосовуються як нікчемні. У цій справі розмір разової комісії за надання кредиту та комісії в сумі 402 грн визначено в умовах договору, про які відповідач був поінформований при його укладенні, і доказів їх нікчемності чи недійсності відповідач не надав. З урахуванням незначного розміру такої комісії порівняно із сумою кредиту, відсутності заперечень щодо її змісту та того, що відповідач користувався кредитними коштами на погоджених умовах, суд вважає заявлену до стягнення суму комісії складовою загальної заборгованості за договором. За сукупністю наведеного суд доходить висновку, що позивач належно підтвердив документами розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 89329, факт неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань знайшов об`єктивне підтвердження, а доводи та розрахунок позивача відповідачем не спростовано. Отже, заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в сумі 47 480 грн 26 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: копію договору про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024 (а.с. 70-73); копію заявки на надання юридичної допомоги № 1104 від 01.01.2026 (а.с. 76); копію витягу з акту № 27 про надання юридичної допомоги від 30.01.2026 (а.с. 77). За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Факторинг Партнерс» надавалася професійна правова допомога адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на підставі договору про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024. Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема, аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 26.02.2015, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні обґрунтованого розміру витрат на правову допомогу необхідно враховувати наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, які стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; роль адвоката в досягненні результату, на досягнення якого спрямовано правничу допомогу; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, значні професійні здібності, тощо. Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення і вони підлягають врахуванню в їх взаємозв`язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved