Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

29.01.2025 року позивачі звернулися до суду з позовними вимогами до відповідачів [PERSON] , Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Свої вимоги мотивують тим,що в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувало кримінальне провадження №62021000000000932 від 01.11.2021 року (судова справа №758/6166/22) за обвинуваченням [PERSON] (далі відповідач 1) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 KK України (в редакції Закону України N2341-14 від 05.04.2001), ч.2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст, 365 KK України (в редакції Закону України N3207-VI від 07.04.2011). Кримінальні правопорушення вчинені відповідачем 1 були вчинені у тому числі по відношенню до Позивачів - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначеними кримінальними правопорушеннями Позивачам спричинено фізичну та моральну шкоду, тому відповідно до ст. 55 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - KПK України) їх було визнано потерпілими у кримінальному провадженні. До початку судового розгляду Позивачами були пред`явлені цивільні позови у вказаному вище кримінальному провадженні про відшкодування шкоди, спричиненої злочином. 27.02.2024 року Подільським районним судом в вказаній вище справі постановлено ухвалу, якою клопотання захисників про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого [PERSON] задоволено та [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільні позови потерпілих [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.07.2024 р. апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих в інтересах потерпілих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишені без задоволення, а ухвала Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2024р. залишена без змін. Таким чином Ухвала Подільського районного суду від у 27.02.2024р. набула законної сили 23.07.2024 p. Відповідач 1 на момент вчинення кримінального правопорушення, яким спричинено шкоду Позивачам, був службовою особою Полку міліції особливого призначення «Беркут» при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, та спричинив шкоду під час виконання своїх повноважень на відповідній посаді, а саме: наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 14.11.2012 № 622 о/с [PERSON] призначено на посаду командира автотранспортної роти полку міліції особливого призначення «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві. Наказом MBC України № 1184 о/с від 19.12.2013 р. [PERSON] присвоєно спеціальне звання - майор міліції. Тобто станом на 30.11.2013 р., під час вчинення кримінального правопорушення, він був службовою особою. Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.07.2024р. у справі №758/6166/22 зазначені обставини вчинення кримінальних правопорушень Відповідачем 1, наслідком яких стало спричинення шкоди Позивачам, та які були встановлені досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №62021000000000932 від 01.11.2021, а саме: Починаючи з 2006 року Україна вела переговори з Європейським Союзом (надалі - ЄС) з наміром стати спочатку асоційованим членом цієї організації, а потім її повноправним учасником. Угода про асоціацію України з ЄС мала бути підписана 28-29.11.2013 у місті Вільнюсі (Литва) під час саміту глав країн-членів ЄС. 21.11.2013 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 905-р «Питання укладення Угоди про асоціацію між Україною з однієї сторони, та Європейським Співтовариством з атомної енергії їх державами - членами, з іншої сторони», яким призупинено процес підготовки до підписання Угоди про асоціацію між Україною та ЄС. У відповідь на вказане рішення про відмову від підписання Угоди про асоціацію між Україною та ЄС, починаючи із 21.11.2013 у місті Києві на Майдані Незалежності розпочалися безстрокові мирні акції протесту. 30.11.2013 в період з 3 год. 00 хв. до 3 год. 20 хв. заступнику начальника Головного управління - начальнику міліції громадської безпеки ГУМВС України в місті Києві Федчуку П.М. надійшов злочинний наказ організувати витиснення мітингувальників з Майдану Незалежності в м. Києві із застосуванням сили із залученням працівників полку міліції особливого призначення «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві (далі - ПМОП «Беркут»), а також військовослужбовців внутрішніх військ МВС України (далі - ВВ МВС України). У свою чергу, [PERSON] віддав незаконний наказ начальнику управління громадської безпеки ГУМВС України в м. Києві [PERSON] та заступнику начальника управління - начальнику відділу забезпечення масових заходів управління громадської безпеки ГУ МВС України в м. Києві Бойку С.О. організувати витиснення громадян з території Майдану Незалежності в м. Києві. Надалі приблизно о 04 год. 00 хв. [PERSON] разом з [PERSON] прибув на вулицю Інститутську, 1 у місті Києві. Там у цей час вже перебували командир полку МОП «Беркут» [PERSON] , заступник командира полку [PERSON] , заступник командира полку - начальник штабу [PERSON] , заступник командира 1- ої оперативної роти [PERSON] , командир 3-ї оперативної роти [PERSON] , заступник командира 4-ої оперативної роти [PERSON] , командир роти спеціального призначення [PERSON] , командир автотранспортної роти [PERSON] , командири підрозділів ВВ МВС України. Після прибуття [PERSON] довів до вищевказаних осіб наказ отриманий від [PERSON] та план щодо силового звільнення [PERSON] від мітингувальників під приводом необхідності завезення конструкцій новорічної ялинки та прибирання території площі. [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] погодилися взяти участь у незаконному витисненні мітингувальників з Майдану Незалежності із застосуванням сили та спеціальних засобів без передбачених законодавством підстав. Для звільнення [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залучили підлеглих співробітників 1-ї, 3-ї, 4 -і оперативних рот, роти спеціального призначення та автотранспортної роти ПМОП «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві у загальній кількості близько 180 співробітників, які були екіпіровані засобами захисту, а також спецзасобами ПР-73, «Тонфа». При цьому саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мали віддати наказ командирам зазначених рот, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , почати наступ та безпосередньо здійснювати організацію, керівництво та координацію завідомо протиправними діями при витісненні учасників мирного зібрання та силовому звільненні [PERSON] . Після зайняття 660 військовослужбовцями ВВ МВС України позицій навколо Майдану Незалежності, на площу увійшли більше 180 співробітників ПМОП «Беркут» під командуванням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та вишикувалися у шеренгу уздовж торгівельного центру «Глобус». 30 листопада 2013 року приблизно о 4 год. 07 хв. [PERSON] засобами радіозв?язку віддав наказ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про початок силового розгону учасників мирного зібрання. Отримавши наказ свого безпосереднього командира, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] наказали особовому складу підпорядкованих ним 1-ої, 3-ої, 4-ої оперативних рот, роти спеціального призначення та автотранспортної роти розпочати рух в напрямку вулиці Хрещатик та витіснити учасників акції протесту за межі площі. На виконання наказу співробітники 1-ої, 3-ої, 4-ої оперативних рот, роти особливого призначання та автотранспортної роти ПМОП «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України, вишикувані у ланцюг, почали рух із займаної раніше позиції, відтісняючи учасників мирного зібрання із Майдану Незалежності за межі площі в напрямку вулиці Хрещатик. При цьому, співробітники 1-ої, 3-ої, 4-ої оперативних рот, роти спеціального призначання та автотранспортної роти ПМОП «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України стали наносити множинні удари спецзасобами «ПР-73», «Тонфа», руками та ногами по різним частинам тулубу, а також по головам учасникам мирного зібрання, змушуючи їх під тиском фізичного насильства якнайшвидше залишити площу. Після залишення учасниками мирного зібрання Майдану Незалежності співробітники ПМОП «Беркут» продовжили витіснення вказаних осіб по вулиці Хрещатик, наносячи при цьому множинні удари спецзасобами «ПР-73», «Тонфа», руками та ногами з метою недопущення їх повернення на площу. У цей час командир автотранспортної роти ПМОП «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебували поруч з підлеглими працівниками та здійснювали керівництво вчиненням ними злочинних дій. Далі, 30 листопада 2013 р. близько 5-ї години ранку командир автотранспортної роти ПМОП «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в місті Києві [PERSON] , перебуваючи біля входу у підземний перехід по вул. Хрещатик (на стороні з непарною нумерацією) міста Києва на Майдані Незалежності, здійснював керівництво та координацію діями співробітників ПМОП «Беркут», які почали рух шеренгою вниз по сходах до підземного переходу не пропускаючи нікого до території майдану Незалежності, монументу Незалежності та пам?ятника засновникам Києва. Під загрозою застосування співробітниками ПМОП «Беркут» фізичної сили і спеціальних засобів, учасники мирного зібрання вимушені були рухатися у визначеному командиром автотранспортної роти ПМОП «Беркут» при ГУМВС України в місті Києві Цикалюком Р.І. напрямку і, як наслідок, були витіснені співробітниками правоохоронного органу до підземного переходу вулиці Хрещатик. Внаслідок таких протиправних дій, було незаконно припинено мирне зібрання громадян, яке проходило на Майдані Незалежності в місті Києві, у проведенні якого приймали участь, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також, громадянам було заподіяно тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, а близько 300 учасників мирних зборів були витіснені від Монумента Незалежності та пам?ятника засновникам Києва за межі площі, у напрямках вулиць Інститутська, Архітектора Городецького, Хрещатик та в інший бік Майдану Незалежності. Внаслідок дій Відповідача 1 Позивачам спричинено моральну шкоду. Протиправними діями [PERSON] грубо порушені конституційні права Позивачів на участь мирних мітингах, походах, зібраннях та демонстраціях, на свободу слова. Організовані та керовані [PERSON] правоохоронці безпідставно застосували фізичне насильство проти мирних громадян, цинічно попрали честь та гідність Позивачів, наче вказали, що у своїй державі громадянин не має буд-яких прав та в будь-яку мить його можуть силовими протиправними методами змусити відмовитись від своїх ідеалів та мрії про правову державу. Позивачці 1 [PERSON] спричинено моральну шкоду, а саме. У зв?язку із широкомасштабною операцією, фактично - нападу і витіснення протестувальників із метою спричинення їм тілесних ушкоджень та фізичного болю, Позивачці [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевному та фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях. Під час витиснення громадян з Майдану Незалежності у напрямку вулиці Хрещатик [PERSON] був нанесений удар по спині, по нозі співробітником ПМОП «Беркут», та у неї вибили телефон, яким вона намагалась зафіксувати події та незаконні дії правоохоронців. Також [PERSON] бачила людей, яких побили співробітники правоохоронних органів, бачила окривавлене обличчя знайомого їй блогера Фортунатова, чула, що її знайомих жінок, які також перебували на Майдані Незалежності, побили «беркутовці». Внаслідок цього, через злочинні дії Відповідача 1 [PERSON] , які полягали в перевищенні влади і службових повноважень та незаконному перешкоджанні проведенню зборів, учасницею яких була [PERSON] , вона зазнала фізичних та душевних страждань. І до сьогодні [PERSON] відчуває постійний душевний біль, нервові переживання та дискомфорт через пережитий напад представників правоохоронних органів, вчинений за вказівкою Відповідача 1, під час її боротьби за свої громадянські права під час мирного протесту. Після пережитого з?явилося відчуття необхідності постійного контролю за поточною ситуацією, підвищеної пильності, обережності, тривожності. [PERSON] усвідомлює, що цей масштабний злочин було організовано і сплановано посадовими особами МВС і керівництвом держави, які мали б навпаки захищати та охороняти її права. [PERSON] тривалий час відчувала сильні переживання, пов?язані із тим, що стала жертвою цинічних протиправних дій тих, хто в першу чергу має слідувати законодавству та присязі, та навпаки, захищати її, як людину і громадянку від протиправних посягань. Натомість, Відповідач 1 та його спільники знехтували охоронювані законом права [PERSON] .. Найболючішим було відчуття абсолютної безпорадності та беззахисності перед свавіллям осіб наділених владою. Через пережиті душевні страждання, [PERSON] повністю розчарувалася в державі і правоохоронній системі, яка замість того щоб захищати людей, жорстоко карала їх за вираження своїх поглядів і участь в мирній акції протесту. Пережиті страждання назавжди лишилися в її пам?яті і продовжують впливати на її поточне життя, не зважаючи на той факт, що злочини проти неї було вчинено понад 11 років назад. Оцінити в повній мірі рівень моральних страждань, пов?язаних із спричиненими незаконним перешкоджанням проведенню зборів та перевищенням влади і службових повноважень, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко. Зважаючи на тривалість страждань, пережитий страх за своє майбутнє, здоров?я, за відчуту несправедливість, [PERSON] оцінює їх розмірі 500 000.00 гривень. Позивачу 2 [PERSON] спричинена моральна шкода, яка полягала у наступному. Через злочинні дії Відповідача 1 [PERSON] , які полягали в перевищенні влади і службових повноважень та незаконному перешкоджанні проведенню мирних зборів, учасником яких був Позивач [PERSON] , останній зазнав фізичних та душевних страждань. Так, [PERSON] зазнав сильного фізичного болю внаслідок нанесення йому численних ударів спецзасобами «ПР-73», «Тонфа», руками та ногами співробітниками ПМОП «Беркут» за прямим керівництвом [PERSON] під час силового витіснення учасників мирних зборів з [PERSON] . Крім того, [PERSON] і до сьогодні відчуває постійний душевний біль, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт через пережитий напад представників правоохоронних органів, вчинений за вказівкою [PERSON] , під час відстоювання [PERSON] разом з іншими громадянами своїх громадянських прав та мирного протесту, право на який прямо гарантований найвищим Законом України - Конституцією. Усвідомлення того факту, що цей масштабний злочин було організовано і сплановано посадовими особами МВС і керівництвом держави, що він став жертвою цинічних протиправних дій тих, хто в першу чергу має слідувати законодавству та присязі, тих, хто повинні захищати та охороняти його як людину і громадянина від протиправних посягань завдає [PERSON] додаткових страждань. Найболючішим було відчуття абсолютної безпорадності та беззахисності перед свавіллям осіб, що наділені владою, відчуття страху за себе та інших мирних протестувальників, серед яких була молодь та жінки, що не зупиняло правоохоронців від навмисного спричинення болю. Через пережиті душевні страждання, [PERSON] повністю розчарувався в державі і правоохоронній системі, яка замість того щоб захищати людей, жорстоко карала їх за враження своїх поглядів і участь в мирних зборах. Пережиті страждання назавжди лишилися в його пам?яті і продовжують впливати на його сучасне життя, не зважаючи на той факт, що злочини проти нього було вчинено понад 11 років назад. Оцінити в повній мірі рівень моральних страждань, пов?язаних із спричиненими незаконним перешкоджанням проведенню зборів та перевищенням влади і службових повноважень, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко. Зважаючи на тривалість страждань, пережитий страх за своє майбутнє, здоров?я, за відчуту несправедливість, [PERSON] оцінює їх розмір в 500 000.00 гривень. В результаті вчинення Відповідачем 1 кримінальних правопорушень, Позивачу 3 [PERSON] , спричинена наступна моральна шкода. Під час витіснення мітингувальників за межі Майдану Незалежності співробітниками ПМОП «Беркут при ГУМВС України у м. Києві, Відповідач 1 [PERSON] , який перебував поруч із своїми підлеглими та безпосередньо керував їх злочинними діями, побачив Позивача 3 [PERSON] , який приймав участь у проведенні мирного зібрання разом з іншими громадянами, та без попередження схопив [PERSON] за комір куртки, силою потягнув останнього у напрямку вулиці Інститутської. При цьому [PERSON] безпідставно застосував фізичну силу та міцно тримав [PERSON] за комір його куртки. При цьому [PERSON] демонстрував свою зневагу до особистої гідності [PERSON] , свою перевагу як представника влади та можливість свавільно, грубо і безпідставно застосовувати фізичне насильство, що принизило та образило особисту гідність [PERSON] . Крім того [PERSON] усвідомлював, що [PERSON] не вчиняв будь-яких правопорушень та не існувало жодних обмежень в праві перебування [PERSON] та інших осіб на [PERSON] , а також з урахуванням обстановки на місці події - суцільного невибіркового та свавільного застосування працівниками міліції фізичного насильства стосовно громадян. [PERSON] обгрунтовано розраховував що [PERSON] сприймає його дії та демонстровану ним зневагу до особистої гідності як погрозу застосування більш тяжкого фізичного насильства та застосування спеціальних засобів, тому [PERSON] як і інші залякані свавільним фізичним насильством з боку працівників міліції громадяни не буде чинити опір. Тобто [PERSON] перевищив надані йому владу та службові повноваження та умисно вчинив дії, що супроводжувалися фізичним, психологічним насильством стосовно [PERSON] , погрозою застосування стосовно нього більш інтенсивного насильства та образили особисту гідність. У зв?язку вищеописаним, злочинними діями Відповідача 1 [PERSON] Позивачу 3 [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевному та фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях. Через злочинні дії [PERSON] , які полягали в перевищенні влади і службових повноважень та незаконному перешкоджанні проведенню зборів, одним з учасників яких був [PERSON] , останній зазнав фізичні та душевні страждання. через пережитий напад представників правоохоронних органів, вчинений за вказівкою [PERSON] , під час його боротьби за свої громадянські права під час мирного протесту [PERSON] до сьогодні відчуває постійний душевний біль, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт. Додає страждань усвідомлення того факту, що цей масштабний злочин було організовано і сплановано посадовими особами МВС і керівництвом держави, які мали б навпаки захищати та охороняти права громадян. [PERSON] тривалий час відчував сильні переживання, пов?язані із тим, що він став жертвою цинічних протиправних дій тих, хто в першу чергу має слідувати законодавству та присязі, та навпаки, захищати його, як людину і громадянина від протиправних посягань. Натомість, Відповідач 1 та його спільники попрали охоронювані законом права [PERSON] .. Найболючішим було відчуття абсолютної безпорадності та беззахисності перед свавіллям осіб наділених владою. Через пережиті душевні страждання, [PERSON] повністю розчарувався в державі і правоохоронній системі, яка замість того щоб захищати людей, жорстоко карала їх за враження своїх поглядів і участь в мирній акції протесту. Пережиті страждання назавжди лишилися в пам?яті і продовжують впливати на поточне життя [PERSON] , не зважаючи на той факт, що злочини проти нього було вчинено більше 11 років назад. Оцінити в повній мірі рівень моральних страждань, пов?язаних із спричиненими незаконним перешкоджанням проведенню зборів та перевищенням влади і службових повноважень, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко. [PERSON] , зважаючи на тривалість страждань, пережитий страх за своє майбутнє, здоров?я, за відчуту несправедливість, оцінює їх розмір в 500 000.00 гривень. Ухвалою суду від 04.02.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовчий розгляд. 26.02.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Міністерства внутрішніх справ України, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначила, що представником позивачів у позові цитується ухвала Київського апеляційного суду від 23.07.2024 року у справі №758/6166/22 яка не має преюдиційної сили. Крім того, МВС України є неналежним відповідачем у справі, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] перебував у службових відносинах з ГУМВС України в м. Києві, а не з МВС України. Крім того, твердження сторони позивачів про те, що Головне управління НП у м. Києві є структурним підрозділом МВС України є також безпідставним. 28.02.2025 року від представника позивачів до суду надійшла відповідь на відзив. 03.04.2025 року в підготовчому засіданні судом за клопотанням сторони позивачів залучено до участі в розгляді справи як третю особу Ліквідаційну комісію, яка відповідає за ліквідацію полку міліції особливого призначення «Беркут» при ГУ Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. Ухвалою суду від 30.04.2025 року, що занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. 21.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові додаткові пояснення, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що при подіях на Майдані Незалежності 30.11.2013 року його дуже сильно побили, співробітники ПМОП «Беркут» наносили йому численні удари руками та ногами, після цього чотири місяці він був у лікарні. Після побиття у нього з`явилося багато хвороб. Просив суд задовольнити його позовні вимоги. Представник позивачів в судовому засіданні повністю підтримала позов та просила суд про його задоволення з підстав, що викладені у ньому. Представники відповідачів в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових додаткових поясненнях. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про день, час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивачів, представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши дійсні обставини справи та відповідні їм норми матеріального права, перевіривши докази в їх сукупності та оцінивши такі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувало кримінальне провадження №62021000000000932 від 01.11.2021 року (судова справа №758/6166/22) за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 KK України (в редакції Закону України N2341-14 від 05.04.2001), ч.2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст, 365 KK України (в редакції Закону України N3207-VI від 07.04.2011). Кримінальні правопорушення вчинені відповідачем 1 були вчинені у тому числі по відношенню до Позивачів - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тому відповідно до ст. 55 Кримінального процесуального кодексу України їх було визнано потерпілими у кримінальному провадженні. 27.02.2024 року Подільським районним судом м. Києва в вказаній вище справі постановлено ухвалу, якою клопотання захисників про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого [PERSON] задоволено та [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільні позови потерпілих [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.07.2024 р. апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих в інтересах потерпілих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишені без задоволення, а ухвала Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2024р. залишена без змін. Відповідач 1 на момент вчинення кримінального правопорушення, яким спричинено шкоду Позивачам, був службовою особою Полку міліції особливого призначення «Беркут» при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, та спричинив шкоду під час виконання своїх повноважень на відповідній посаді, а саме: наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 14.11.2012 № 622 о/с [PERSON] призначено на посаду командира автотранспортної роти полку міліції особливого призначення «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві. Наказом MBC України № 1184 о/с від 19.12.2013 р. [PERSON] присвоєно спеціальне звання - майор міліції. Тобто станом на 30.11.2013 р., під час вчинення кримінального правопорушення, він був службовою особою. Відповідно до п. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред?явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред?явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, с обов?язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, у відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦІК України, у Позивачів в даній справі відсутній обов?язок доказування щодо вчинення Відповідачем 1 [PERSON] винних протиправних дій, якими Позивачам спричинено шкоду. Верховний Суд у своїй практиці, з посиланням на п. 6 ст. 82 ЦПКУ, неодноразово зауважував, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі N? 398/571/15- (провадження N? 61-1059св20). Також, у справах з аналогічними правовідносинами існує усталена практика, основана на неодноразових висновках Верховного суду про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту І частини другої статті 284 КІК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі №346/4425/18 (провадження № 61-7008св21). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження №61-975св23). Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень статей 1, 2, 10 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ з наступними змінами та доповненнями (далі Закону), міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, одним з основних завдань якого є зобов`язання забезпечувати особисту безпеку громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів та громадський порядок. Згідно зі статтею 12 Закону міліція має право застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю у випадках і в порядку, передбачених цим Законом. Працівники міліції мають право застосовувати заходи фізичного впливу, у тому числі прийоми рукопашного бою, для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання (стаття 1 Закону). Також працівники міліції мають право застосовувати наручники, гумові кийки, засоби зв`язування, сльозоточиві речовини, світлозвукові пристрої відволікаючої дії, пристрої для відкриття приміщень і примусової зупинки транспорту, водомети, бронемашини та інші спеціальні і транспортні засоби, а також використовувати службових собак для захисту громадян і самозахисту від нападу та інших дій, що створюють загрозу їх життю або здоров`ю; припинення масових безпорядків і групових порушень громадського порядку (стаття 14 Закону). Застосуванню сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї повинно передувати попередження про намір їх використання, якщо дозволяють обставини. Без попередження фізична сила, спеціальні засоби і зброя можуть застосовуватися, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю громадян чи працівників міліції. У разі неможливості уникнути застосування сили, вона не повинна перевищувати міри, необхідної для виконання покладених на міліцію обов`язків, і має зводитись до мінімуму можливості завдання шкоди здоров`ю правопорушників та інших громадян. При завданні шкоди міліція забезпечує надання необхідної допомоги потерпілим в найкоротший строк. Перевищення повноважень щодо застосування сили, у тому числі спеціальних засобів і зброї, тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Згідно з Положенням про спеціальний підрозділ міліції громадської безпеки «Беркут» (далі - Підрозділ), затвердженого наказом МВС України 24.10.2013 № 1011 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 19/24796, набрав чинності 28.01.2014), цей підрозділ є підрозділом міліції особливого призначення, який належить до структури міліції громадської безпеки та є структурним підрозділом головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (пункт 1.1). Підрозділ у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами МВС України, а також цим Положенням (пункт 1.2). Діяльність підрозділу організовується в межах його повноважень відповідно до принципів, визначених статтею 3 Закону України «Про міліцію» (пункт 1.3). Підрозділ безпосередньо підпорядковується начальникам ГУ МВС, УМВС, а в разі їх відсутності - заступнику, який організовує діяльність підрозділів міліції громадської безпеки. Організаційне, нормативно-методичне забезпечення підрозділу та контроль за його діяльністю здійснює Департамент громадської безпеки (пункти 1.4,1.5). Працівники підрозділу з метою виконання покладених на них завдань мають право застосовувати заходи фізичного впливу, у тому числі прийоми рукопашного бою, спеціальні засоби та вогнепальну зброю у випадках та в порядку, визначених статтями 12-15 Закону України «Про міліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.1991 № 49 «Про затвердження Правил застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку в Українській РСР» (пункт 1.6). Виконання службових обов`язків особовий склад підрозділу здійснює в спеціальному обмундируванні, екіпірованому знаками розрізнення та символікою «Беркут», яка є єдиною для всіх регіонів України. Разом з цим, відповідач [PERSON] , працюючи на указаній посаді, й будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою, діючи всупереч Присязі працівника органів внутрішніх справ України, текст якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 № 382, грубо порушив вимоги пункту 1 статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність, видів поводження і покарання 1984 року, Європейської конвенції про запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню 1987 року, за попередньою змовою з іншими працівниками міліції, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, перебуваючи біля підніжжя сходів Монумента Незалежності, на виконання явно кримінального протиправного (злочинного) наказу у складі групи осіб за попередньою змовою, перевищив владу та службові повноваження, що супроводжувалося насильством та погрозою застосування насильства, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілих. Так, під час витиснення громадян з Майдану Незалежності у напрямку вулиці Хрещатик позивачці [PERSON] був нанесений удар по спині, по нозі співробітником ПМОП «Беркут» та у неї вибили телефон, яким вона намагалась зафіксувати події та незаконні дії правоохоронців. Позивач [PERSON] зазнав сильного фізичного болю внаслідок нанесення йому численних ударів спецзасобами «ПР-73», «Тонфа», руками та ногами співробітниками ПМОП «Беркут» за прямим керівництвом [PERSON] під час силового витіснення учасників мирних зборів з Майдану Незалежності. Під час витіснення мітингувальників за межі Майдану Незалежності співробітниками ПМОП «Беркут при ГУМВС України у м. Києві, Відповідач 1 [PERSON] , який перебував поруч із своїми підлеглими та безпосередньо керував їх злочинними діями, побачив Позивача [PERSON] , який приймав участь у проведенні мирного зібрання разом з іншими громадянами, та без попередження схопив [PERSON] за комір куртки, силою потягнув останнього у напрямку вулиці Інститутської. При цьому [PERSON] безпідставно застосував фізичну силу та міцно тримав [PERSON] за комір його куртки. Незаконними діями [PERSON] , вчиненими за попередньою групою осіб на виконання явно кримінально протиправного (злочинного) наказу із застосуванням фізичного насильства, порушено конституційне право в тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших громадян, які приймали участь у проведенні мирного зібрання, збиратися мирно, без зброї і проводити збори та мітинги, про проведення яких завчасно сповіщено органи виконавчої влади та місцевого самоврядування. 27.02.2024 року Подільським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою клопотання захисників про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого [PERSON] задоволено та [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільні позови потерпілих [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду. Відповідно до п. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред?явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред?явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, с обов?язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що на момент скоєння злочину відповідач [PERSON] обіймав посаду командира автотранспортної роти полку міліції особливого призначення «Беркут» підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві, під час акцій протесту, що мали місце у центрі указаного міста та вчинив злочини під час виконання своїх службових обов`язків, тобто шкода була завдана ним під час виконання своїх службових обов`язків, а тому суд вважає, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану позивачам (потерпілим) покладається на роботодавця, тобто у даному випадку - Міністерство внутрішніх справ України. Водночас, суд враховує, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц з посиланням на пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) зазначив "Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення». Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22[9] та у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі № 201/10536/22. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 ЦК України). У частині 1 ст.1172 ЦК зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За змістом ст.1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. З урахуванням положень статей 1172, 1174 ЦК для покладення на юридичну особу відповідальності за наслідками вчинення кримінального правопорушення необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності, так і спеціальних, зокрема, перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. За ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, що викладені у постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі, незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі Shmorgunov and Others v. Ukraine (рішення від 21 січня 2021 року (Заява № 15367/14 та 13 інших заяв)) встановив, що під час подій Революції Гідності втручання державних органів у мирні зібрання супроводжувалося непропорційним та надмірним застосуванням сили, свавільними затриманнями учасників акцій, а також відсутністю ефективного та незалежного розслідування таких подій. Суд дійшов висновку, що такі дії не були поодинокими, а свідчили про наявність узгодженого підходу державних органів, спрямованого на припинення спочатку мирного протесту із застосуванням сили, що призвело до ескалації насильства та численних порушень прав людини, гарантованих статтями 3, 5 та 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачам було завдано численних тілесних ушкоджень, вони піддавалися побиттю в різні частини тіла, зазнали фізичні та душевні страждання через пережитий напад представників правоохоронних органів, всі ці дії призвели до спричинення тривалого фізичного болю, принижень, що призвело до моральних страждань та заподіяння моральної шкоди. Тому суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь позивача [PERSON] у розмірі 250 000 грн., позивача [PERSON] у розмірі 300 000 грн., позивача [PERSON] у розмірі 250 000 грн. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі знайшли підтвердження під час судового засідання, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial