Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.05.2021 року у цивільній справі № 450/1555/21; стягнути з відповідачів судові витрати, понесені позивачем у зв?язку з розглядом цієї справи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, арешт на квартиру загальною площею 66,2 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , було накладено ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2021 року у цивільній справі № 450/1555/21 як захід забезпечення позову. Водночас [PERSON] не є учасником зазначеної цивільної справи та не був залучений до участі у її розгляді, у зв`язку з чим не мав можливості надати суду пояснення щодо правового режиму майна, на яке було накладено арешт, а також щодо наявності у нього речових прав на відповідний об`єкт нерухомості. Незважаючи на це, ухвалою суду було фактично обмежено його майнові права щодо спірної квартири. Позивач зазначає, що вказана квартира є предметом договору іпотеки № 511 від 26 березня 2019 року, укладеного між ним та [PERSON] з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання, що виникло з договору безпроцентної позики. Внаслідок укладення та державної реєстрації договору іпотеки у [PERSON] виникло самостійне речове право іпотекодержателя щодо зазначеного нерухомого майна, яке існує незалежно від спорів між іншими особами та підлягає судовому захисту. На думку позивача, накладення арешту на предмет іпотеки у межах справи, учасником якої він не є, без урахування його прав як іпотекодержателя та без залучення до участі у справі, призвело до необґрунтованого обмеження його речового права та створило перешкоди у здійсненні передбачених законом повноважень щодо захисту забезпеченого іпотекою зобов`язання. Крім того, позивач зазначає, що після накладення арешту рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2021 року у справі № 450/1690/21 спір між сторонами було вирішено по суті, встановлено наявність грошових зобов`язань боржників та визначено їх розмір. Після набрання таким рішенням законної сили подальше його виконання має здійснюватися у порядку виконавчого провадження. Водночас накладений у межах іншого провадження арешт продовжує існувати, незважаючи на вирішення спору по суті, що, на думку позивача, свідчить про втрату таким заходом забезпечення позову свого процесуального призначення. Позивач також вказує, що чинність договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, договору іпотеки від 26 березня 2019 року та договорів про внесення змін до нього неодноразово була предметом судового розгляду. За результатами розгляду справ № 461/6248/21 та № 461/4997/23 судами трьох інстанцій, включаючи Верховний Суд, остаточно підтверджено дійсність відповідних правочинів та чинність іпотечного обтяження щодо спірної квартири. Таким чином, речове право іпотекодержателя [PERSON] на предмет іпотеки підтверджене судовими рішеннями, що набрали законної сили. На переконання позивача, подальше існування арешту на майно, щодо якого він має чинне речове право іпотекодержателя, у межах судового провадження, учасником якого він не був, порушує баланс прав та інтересів сторін, створює необґрунтовані перешкоди у здійсненні його майнових прав та фактично унеможливлює реалізацію передбачених законом способів захисту прав іпотекодержателя. З огляду на викладене [PERSON] вважає, що накладений арешт підлягає скасуванню, оскільки він обмежує його речове право на предмет іпотеки, був застосований без урахування прав іпотекодержателя та втратив своє забезпечувальне призначення після вирішення відповідного спору по суті. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом про зняття арешту з квартири з метою захисту свого порушеного майнового права. Ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.02.2026 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 09.03.2026 року від представника відповідача Кредитної Спілки «Кредо» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2021 року було задоволено клопотання Кредитної спілки «Кредо» про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначений захід забезпечення позову було застосовано з метою запобігання можливому відчуженню майна боржниками та забезпечення реального виконання майбутнього судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідач вказує, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2021 року у справі № 450/1690/21 позов Кредитної спілки «Кредо» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4203А від 28.01.2019 року було частково задоволено. Судом постановлено стягнути солідарно з відповідачів на користь кредитної спілки заборгованість у загальному розмірі 1 950 060,25 грн, що складається з основної суми боргу та відсотків за користування кредитом, а також судові витрати. Як зазначає відповідач, вказане судове рішення набрало законної сили 13 січня 2022 року, а на підставі виконавчого листа, виданого 18 січня 2022 року, за заявою Кредитної спілки «Кредо» 04 лютого 2022 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання цього рішення суду. Таким чином, виконавче провадження було відкрито у межах дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили. Посилаючись на положення частин сьомої та восьмої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач зазначає, що у разі відкриття виконавчого провадження у встановлений законом строк заходи забезпечення позову продовжують діяти до повного виконання судового рішення. Оскільки рішення суду станом на час розгляду справи не виконано, заборгованість боржниками не погашена, а виконавче провадження триває, підстав для скасування заходів забезпечення позову не існує. Крім того, представник відповідача наголошує, що інститут забезпечення позову спрямований на гарантування реального виконання судового рішення та запобігання можливим недобросовісним діям з боку боржників. На думку відповідача, скасування арешту на майно у даному випадку може створити ризик відчуження такого майна та унеможливити або суттєво ускладнити виконання судового рішення про стягнення заборгованості. Також у відзиві звертається увага на те, що відповідно до практики Верховного Суду та роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, однак діють до виконання рішення суду, яким завершено розгляд справи по суті, якщо інше не випливає з обставин справи. Представник відповідача вважає, що доводи позивача про втрату забезпечувальними заходами свого правового значення після ухвалення судового рішення суперечать положенням частини восьмої статті 158 ЦПК України, оскільки у справі наявні всі передбачені законом умови для продовження їх дії: позов задоволено, рішення суду набрало законної сили, виконавче провадження відкрито у встановлений законом строк, а судове рішення не виконано. З огляду на викладене відповідач вважає, що ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2021 року про накладення арешту на майно відповідає вимогам процесуального закону, а підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.03.2026 року постановлено здійснити перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження та цивільну справу за позовом [PERSON] до Кредитної Спілки «Кредо», [PERSON] , [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову розглядати за правилами загального позовного провадження. 19.03.2026 року представником позивача адвокатом Павлишин І. М. подано на адресу суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, у якій він зазначив, що позивач не заперечує право суду застосовувати заходи забезпечення позову відповідно до ст. 150 ЦПК України, а також правомірність постановлення ухвали Пустомитівського районного суду від 05.05.2021 року. Водночас представник позивача наголосив, що спірна квартира перебуває у чинному правовому режимі іпотеки, що підтверджено судовими рішеннями у справі № 461/4997/23. Посилаючись на ст. 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV, він зазначив, що іпотека є способом забезпечення зобов`язання, який надає іпотекодержателю переважне право задоволення своїх вимог перед іншими кредиторами. Також було вказано, що хоча арешт майна є заходом забезпечення позову, однак він не скасовує пріоритетності вимог іпотекодержателя. Оскільки договір іпотеки укладено раніше, ніж накладено арешт (2019 рік проти 2021 року), саме позивач має вищий пріоритет. Така позиція, за твердженням представника, узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема постановою від 05.05.2025 у справі № 466/2651/23. Щодо скасування заходів забезпечення позову, представник позивача зазначив, що положення ст. 158 ЦПК України не обмежують право суду скасувати такі заходи за наявності підстав, а лише визначають строки їх дії. При цьому право на звернення до суду та захист порушених прав гарантується ст. 4 ЦПК України, ст. 1516 ЦК України. З урахуванням наведеного, представник позивача просив суд скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2021 року у справі № 450/1555/21. 01.04.2026 року представником відповідача Кредитної спілки «Кредо» Даниляком Р. І. подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких він зазначив, що подана позивачем відповідь фактично не спростовує правової позиції відповідача щодо застосування ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України, а натомість зводиться до зміщення предмета спору у площину правового режиму іпотеки та пріоритету вимог іпотекодержателя. Представник відповідача наголосив, що відповідно до вказаних норм ЦПК України у разі відкриття виконавчого провадження у межах 90-денного строку заходи забезпечення позову продовжують діяти до повного виконання судового рішення, а відтак не можуть бути скасовані без наявності передбачених законом підстав. Зазначив, що у даній справі виконавче провадження було відкрито своєчасно, що підтверджується матеріалами справи. Також він вказав, що доводи позивача щодо іпотеки та пріоритету вимог не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки предметом розгляду є виключно питання наявності підстав для скасування заходів забезпечення позову, а не черговість задоволення вимог кредиторів. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач не довів жодної з обставин, які відповідно до судової практики можуть бути підставою для скасування заходів забезпечення позову, зокрема: відпадання потреби у забезпеченні, зміни обставин або перешкод у виконанні рішення суду, чим не виконав вимоги ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування. Окремо звернув увагу суду на суперечливість позиції позивача, який, з одного боку, визнає обов`язковість виконання судового рішення, а з іншого просить скасувати заходи забезпечення позову, що спрямовані саме на забезпечення такого виконання. Також зазначив, що посилання позивача на практику Верховного Суду, зокрема постанови у справах № 753/12741/17 та № 466/2651/23, є безпідставними, оскільки наведені правові висновки сформовані за інших фактичних обставин та, навпаки, підтверджують допустимість накладення арешту на майно, яке перебуває в іпотеці, без порушення прав іпотекодержателя. З урахуванням викладеного, представник відповідача вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами і такими, що не підлягають задоволенню. Протокольною ухвалою від 03.04.2026 року справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Павлишин І. М. пояснив, що позивач не заперечує правомірності застосування судом заходів забезпечення позову, однак наголосив на чинності правового режиму іпотеки щодо спірного майна та наявності у позивача як іпотекодержателя переважного права задоволення своїх вимог. Зазначив, що накладення арешту не скасовує пріоритету іпотеки, а також вказав на право суду скасувати заходи забезпечення позову відповідно до ст. 158 ЦПК України за наявності підстав. Просив суд скасувати вжиті заходи забезпечення позову, посилаючись на необхідність захисту прав позивача. Представник відповідача Кредитної спілки «Кредо» Даниляк Р. І. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що позивач не спростував правової позиції відповідача щодо застосування ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України. Наголосив, що у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження у встановлений законом строк заходи забезпечення позову продовжують діяти до повного виконання рішення суду та відсутні правові підстави для їх скасування. Зазначив, що доводи позивача щодо іпотеки не стосуються предмета спору, а також вказав на недоведеність обставин, які могли б бути підставою для скасування заходів забезпечення позову. Просив у задоволенні позову відмовити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Відзивів чи клопотань на адресу суду не подали. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За загальним правилом заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. При цьому із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У рішенні суду про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які оскаржуються. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.05.2021 року у цивільній справі № 450/1555/21 постановлено клопотання голови правління КС «Кредо» Даниляка Р.I. про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви - задоволити частково; вжити заходи забезпечення позову КС «Кредо» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 66,2 кв.м., що належить [PERSON] , відповідно до витягу з Державного реєстру речових на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 33357524 від 09.02.2015). Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки таке є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18, від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20). В постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі№ 904/2357/20 зазначено, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. Сума підданих арешту грошових коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18 та від 05 вересня 2019 року у справі № 911/527/19). Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії. Суд зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що, зрештою, дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.12.2021 року вирішено позов Кредитної спілки «Кредо» задовольнити частково; стягнути солідарно з [PERSON] , та [PERSON] на користь Кредитної спілки «Кредо» заборгованість за Кредитним договором № 4203A від 28.01.2019 року в загальному розмірі 1 950 060,25 грн., з яких: 1 611 479,11 грн. - основна сума боргу; 338 581,14 грн. - відсотки за користування кредитом з жовтня 2020 року по лютий 2021 року. Вирішено витання про судові витрати у справі, а іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 13.01.2022 року. 18.01.2022 року видано виконавчі листи по справі. Відповідно до долученої представником відповідача СК «Кредо» постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.02.2022 року (ВП № 68490597) головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Рибчак Анастасією Михайлівною, розглянуто Заяву про примусове виконання виконавчого листа № 450/1690/21 та постановлено відкрити виконавче провадження з його виконання. Разом з тим, зазначена вище квартира є предметом договору іпотеки № 511 від 26.03.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у зв?язку з чим, позивач набув самостійного речового права іпотекодержателя щодо цього нерухомого майна. Згідно Договору Іпотеки (без видачі заставної) від 26.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 510 вбачається, що такий був укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого предметом іпотеки визначено квартиру загальною площею 66,2 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . яка належить на праві приватної власності іпотекодавцю [PERSON] . Відповідно до п.2.3 договору іпотеки іпотекодавець стверджує, що її чоловік [PERSON] , згоден з укладенням його договору, що підтверджується заявою - згодою, справжність підпису на якій 26.03.2019 року засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., за реєстровим номером №509. У пункті 7.1 договору іпотеки визначено, що договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності за умови їх підписання сторонами з моменту їх нотаріального посвідчення. Також, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В. М. на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв?язку з посвідченням цього договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , до виконання/припинення/розірвання договору іпотеки. Вказане також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію Іпотеки № 161055014 від 26.03.2019 року. Вказаний Договір був предметом розгляду справи № 461/6248/21 в Галицького районному суді м. Львова, яким 15.03.2022 року було прийнято рішення, відповідно до резолютивної частини якого у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики, договору іпотеки, договорів № 1,2 про внесення змін до договору іпотеки недійсним відмовлено, таке було оскаржене позивачем у даній справі, однак постановою Верховного суду у складі колегії судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.05.2023 року постановлено постанову Львівського апеляційного суду від 01.08.2022 року скасувати, рішення Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2022 року залишити в силі. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13.12.2023 року у цивільній справі № 461/4997/23 позов [PERSON] було задоволено, визнано недійсною Додаткову угоду №1 від 26.03.2020 до Договору безпроцентної позики від 26.03.2019 року; визнано недійсним Договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрований за №511. Постановою Львівського апеляційного суду від 08.10.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення суду першої інстанції від 13.12.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 16.12.2024 року у справі № 461/4997/23 у відкритті касаційного провадження було відмовлено. Разом з тим, Верховний Суд постановою від 26.12.2025 року у справі № 461/4997/23 (провадження № 61-17213св24) касаційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 08.12.2024 року без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). З урахуванням наведених обставин та досліджених матеріалів справи вбачається, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 66,2 кв. м, є предметом договору іпотеки № 511 від 26 березня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В. М. та зареєстрованого у встановленому законом порядку. Чинність договору безпроцентної позики від 26.03.2019 року, договору іпотеки від 26.03.2019 року, а також пов`язаних із ними правочинів неодноразово була предметом судового розгляду, однак судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які набрали законної сили та містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, остаточно підтверджено дійсність договору іпотеки від 26.03.2019 року та відсутність правових підстав для визнання його недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є у відкритому доступі. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2021 року у справі № 910/3191/20, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13. Отже, зазначена квартира є предметом чинного договору іпотеки № 511 від 26 березня 2019 року, у зв`язку з чим [PERSON] набув самостійного речового права іпотекодержателя щодо цього нерухомого майна. Таке право виникло та було належним чином зареєстроване ще до моменту накладення арешту на вказану квартиру ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.05.2021 року, а відтак існувало на момент застосування заходів забезпечення позову та підлягає врахуванню при вирішенні питання щодо правового режиму спірного майна. Статтями 575, 577 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. У статті 1 Закону України «Про іпотеку» закріплено такі визначення: пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно (абз. 11); вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна (абз. 12); нижчий пріоритет - пріоритет, встановлений пізніше пріоритету будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна (абз. 13). Конструкція пріоритету спрямована на вирішення колізії прав (як цивільних, так і публічних) на той же самий предмет іпотеки. Особа, право якої виникло раніше, має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, перед іншими суб`єктами. Пріоритет є втіленням ще римського принципу - qui prior est tempore, potior eat jure (перший в часі - сильніший по праву). Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Оскільки ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.05.2021 року у цивільній справі № 450/1555/21 було накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , як захід забезпечення позову у справі про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] на користь Кредитної спілки «Кредо», а зазначена квартира є предметом договору іпотеки № 511 від 26.03.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим позивач набув самостійного речового права іпотекодержателя щодо цього майна, яке виникло та було зареєстроване до моменту вжиття заходів забезпечення позову судом, шляхом накладення арешту на квартиру, то [PERSON] як особа, право якої обмежене внаслідок застосування заходів забезпечення позову у справі, учасником якої він не є, має право на звернення до суду за захистом свого цивільного права шляхом зняття арешту з майна, що є предметом іпотеки. Доводи сторони позивача про те, що арешт заставленого майна порушує пріоритетне право позивача, як іпотекодержателя є слушними та судом приймаються до уваги. Слід зазначити, що наявність арешту іпотечного майна перешкоджає іпотекодержателю реалізувати свої права. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Дана позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року у справі № 757/48626/24. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Частинами 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналізуючи наведені вимоги закону слід дійти висновку про те, що позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому існування арешту на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право позивача. Суд також бере до уваги доводи представника відповідача про те, що на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.12.2021 року у справі № 450/1690/21 відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим, на думку відповідача, заходи забезпечення позову повинні діяти до повного виконання рішення суду. Проте, матеріалами справи підтверджується, що на підставі виконавчого листа, виданого 18.01.2022 року на виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.12.2021 року, постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 04.02.2022 року відкрито виконавче провадження № 68490597 про примусове виконання зазначеного рішення суду. Отже, суд встановив, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.12.2021 року у справі № 450/1690/21 перебуває на стадії примусового виконання у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а відповідне виконавче провадження є відкритим. Разом з тим сам по собі факт відкриття виконавчого провадження та вжиття заходів примусового виконання судового рішення не може бути безумовною підставою для подальшого обмеження прав особи, яка не була стороною у відповідній справі, але щодо майна якої застосовано захід забезпечення позову. Як встановлено судом, квартира, на яку накладено арешт, є предметом договору іпотеки № 511 від 26.03.2019 року, а право іпотекодержателя позивача виникло та було зареєстроване раніше, ніж обтяження у вигляді арешту. Відтак відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про іпотеку» позивач має переважне (пріоритетне) право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами, права чи вимоги яких виникли та були зареєстровані пізніше. Таким чином, хоча рішення суду у справі № 450/1690/21 перебуває на стадії виконання, це не може нівелювати чи обмежувати встановлене законом пріоритетне речове право іпотекодержателя, яке виникло раніше та підлягає судовому захисту. За таких обставин суд дійшов висновку, що посилання відповідача на факт відкриття виконавчого провадження та необхідність забезпечення виконання рішення суду саме по собі не спростовує доводів позивача та не виключає можливості скасування заходів забезпечення позову, якщо їх подальше застосування призводить до порушення прав особи, яка має вищий пріоритет речового права на спірне майно. На час звернення до суду з позовною заявою позивач має намір реалізувати свої права іпотекодержателя щодо предмета іпотеки у встановленому законом порядку, проте через наявність накладеного судом арешту позбавлений можливості належним чином здійснити такі дії та реалізувати передбачені законом способи захисту свого майнового права. Матеріали справи не містять відомостей на підтвердження необхідності існування на даний час арешту майна зазначеного вище. Отже, враховуючи встановлені обставини справи, вимоги чинного законодавства та принцип пріоритету прав іпотекодержателя, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] та скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2021 року у цивільній справі № 450/1555/21 шляхом зняття арешту з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Суд звертає увагу, зокрема, на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена ним у Постанові від 09.09.2024 (справа № 466/3398/21) про необхідність захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав нерухомості, де вказується про те, що практика вирішення спорів за позовом власника про захист його права власності, обтяженого іпотекою на користь особи, з якою він не перебуває у зобов`язальних відносинах, має враховувати добросовісність іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав на нерухомість. Необхідність врахування конструкції «добросовісного іпотекодержателя» зумовлюється тим, що у протилежному випадку існують очевидні ризики непропорційного втручання у права «добросовісного іпотекодержателя». Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі досліджених доказів у справі, які оцінено за вимогами допустимості, належності, достатності та взаємного зв`язку, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого заходу забезпечення позову, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі. Саме такий спосіб захисту відповідає положенню ст. 16 ЦК України, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1331,20 грн. (443,73 грн. з кожного). На підставі викладеного,

Outcome: approved