Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

У жовтня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25.04.2015 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.06.2023 року у справі №467/598/23, яке 11.07.2023 року набрало законної сили. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, 06.11.2018 року ними придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем. Остання маніпулює цим, перешкоджаючи йому у користуванні квартирою, хоча до розірвання шлюбу вони сім`єю проживали в цій квартирі, в ній знаходяться меблі, техніка, яка була набута ними у шлюбі. Відповідач вирішила припинити шлюбні відносини та переїхала до свого нового обранця, забравши з собою їхню дочку. Позивач залишився проживати в квартирі, проживав в ній пів року, здійснював оплату за житлово-комунальні послуги. 11.10.2023 року відповідач, знаючи, що він перебуває на роботі, прийшла до квартири, винесла з неї його особисті речі та замінила замок на вхідних дверях. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . 23.05.2024 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить визнати грошову суму у розмірі 16500 доларів США спільно набутим майном та стягнути на його користь суму у розмірі 8250 доларів США, визнати за ним право власності на 1/2 частину спільно набутих коштів в розмірі 8750 доларів США. 19.07.2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким остання визнає позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку вказаної квартири. Збільшенні позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу розподілено 13.11.2025 року та передано 14.11.2025 року судді Волощук О.О. Ухвалою суду від 14.11.2025 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до провадження судді Волощук О.О., призначено розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 12.12.2025 року клопотанням представника позивача про залишення без розгляду заяви про збільшення позовних вимог від 23.05.2024 року задоволено. Дану заяву залишено без розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за ним право власності на 1/2 частку даної квартири. Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, за участі її представника. Позовні вимоги визнала. В судовому засіданні представник відповідача вимоги позивача щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя спірної квартири та визнання за відповідачем 1/2 частки квартири, не заперечувала. Дослідивши надані докази в межах заявлених вимог та заперечень, з урахуванням пояснень, наданих учасниками справи в судовому засіданні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25.04.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі /а.с. 7/. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] /а.с. 10/. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1683201248108. Датою державної реєстрації є 06.11.2018 року. Державний реєстратор: приватний нотаріус Рихальська О.В., Вознесенський районний нотаріальний округ, Миколаївська область. Документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 1768, виданий 06.11.2018 року, видавник: Рихальська О.В., приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області /а.с. 11/. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.06.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /а.с. 8-9/. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] у зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] 26 січня 2026 року змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с. 214/. Постановою Верховної Ради України № 4007-ІХ від 09 жовтня 2024 року перейменовано місто Южноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області на місто Південноукраїнськ. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частини. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку. Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності частин. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що спірне майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти. Таким чином, поділ спірного майна в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні за встановлених обставин є доцільним. З урахуванням вищевикладеного, визнання позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку квартири, є доведеними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved