Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 19.07.2014 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Життя з відповідачем не склалося із-за непорозумінь та супречок, різних поглядів на шлюб та сім`ю. Близько двох років спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, тому просить суд розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. В судовому засіданні позивачка просила позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини залишити без розгляду. Позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо залишення позовних вимог про визначенн місця проживання без розгляду. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечувала, просила задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо залишення позовних вимог про визначенн місця проживання без розгляду. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ознайомившись із матеріалами цивільної справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі суд прийшов до наступного. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 19.07.2014 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зроблено актовий запис № 192 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно п. 10 роз`яснень ППВС України № 11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд встановив, що подружжя припинило шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет, сім`я фактично розпалася, поновлення сімейних стосунків є неможливим. Таким чином, судом з`ясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та їхній дитині. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову і розірвання шлюбу. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка не клопотала про відновлення дошлюбного прізвища, суд вважає за необхідне залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Згідно вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Враховуючи заявлене клопотання позивача про залишення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини без розгляду, суд дійшов висновку, що дана позовна вимога підлягає залишенню без розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатила судовий збір у сумі 2422,40 грн, в судовому засіданні просила витрати по сплаті судового збору не стягувати з відповідача, тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат понесених позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved