Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 08 червня 2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07.06.2025-100002284, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 5000 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 168 днів. 12 червня 2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 7000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 164 дні. 14.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 8000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 162 дні. 28.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 10000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 148 дні. 29.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 11000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 147 днів. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав і станом на момент пред`явлення позову, його заборгованість перед позивачем становить 28820,00 грн., з яких: 11000 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11550 грн. заборгованість по процентам, 1100 грн. додаткова комісія (за обслуговування кредитної заборгованості) та 5170 грн. неустойки, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування Кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. Просить стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором № 07.06.2025-100002284, укладеним 08 червня 2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] в сумі 28 820 грн. 00 коп. та судові витрати. Ухвалою суду від 17.12.2025 року відкрито провадження по справі та призначено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, так як надіслав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та додав до неї квитанції про сплату заборгованості по тілу кредиту, процентів та судового збору, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. На підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 08 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07.06.2025-100002284, шляхом підписання відповідачем [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), заявки кредитного договору (кредитної лінії) та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії), згідно якого відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 5000 гривень строком на 168 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % за один день, комісії, з кінцевим терміном повернення кредиту 22.11.2025 року. Позивач ТОВ «Споживчий центр» надав кредит відповідачу [PERSON] шляхом перерахування грошових коштів в сумі 5000 гривень на картковий рахунок відповідача, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 12.11.2025 року за № 55-1211. 12 червня 2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 7000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 164 дні. 14.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 8000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 162 дні. 28.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 10000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 148 дні. 29.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" та [PERSON] було укладено додатковий кредитний договір за яким сторони домовилися за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, в зв`язку з чим внесли наступні зміни до договору: сума кредиту з дати укладення даного додаткового договору становить 11000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 147 днів. Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Споживчий центр» заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 07.06.2025-100002284 від 08.06.2025 року становить 28820,00 грн., з яких: 11000 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11550 грн. заборгованість по процентам, 1100 грн. додаткова комісія (за обслуговування кредитної заборгованості) та 5170 грн. неустойки, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр», чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування Кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно до п.1 ст.611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором. Відповідно до умов кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, відсотків за користування кредитом. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позичальника від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Загальні правила щодо форми договору визначено уст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис`є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Як встановлено судом встановлено, під час розгляду справи відповідачем погашено тіло кредиту в розмірі 11000 грн., проценти в розмірі 11550 грн. та судовий збір в розмірі 2422,40 грн., що стверджується квитанцією № 1028783402 від 09.03.2026, чеком терміналу № 102414862 від 20.06.2026 та квитанцією № 1040156578 від 20.03.2026, на загальну суму 24974,08 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення: тіла кредиту в розмірі 11000 грн., процентів в розмірі 11550 грн. та судового збору в розмірі 2422,40 грн., загальна сума 24974,08 грн., задоволенню не підлягає оскільки відповідачем погашено суму заборгованості в повному обсязі. Також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення неустойки та комісії. Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 17.03.2022 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» N? 2120-1X від 15 березня 2022 р. Його положення стосується питань, зокрема кредитування. А саме, цим Законом було внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, що встановлює нові правила звільнення позичальника від відповідальності в разі прострочення виконання ним своїх зобов`язань. Відтак, у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Таким чином, відсутні підстави для стягнення неустойки в розмірі 5170 грн. у період воєнного стану в зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові Великої Палати від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Суд враховує вказані висновки Верховного Суду, в зв`язку із чим вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в сумі 1100 гривень за кредитним договором № 07.06.2025-100002284 від 08 червня 2025 року.

Outcome: dismissed