Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-06 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що 30.11.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4181405 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалася надати клієнту грошові кошти (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. За взаємною згодою сторони погодили умови кредитного договору. Так, відповідно до п. 1.2. Договору тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 11300 грн. Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 364 дні: з 30.11.2023 року по 28.11.2024 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 14 днів. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору, ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. Відповідно до зазначених вище умов Договору ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало та надало відповідачу кредит в сумі 11300 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану банком АТ «Таскомбанк», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Відповідач, оформлюючи кредитний договір, здійснила всі необхідні дії, що визначені розділом 6 «Особливості укладення кредитних договорів зі споживачами в електронній формі через ІТС товариства», Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», та уклала кредитний договір. Відповідно до реквізитів Договору № 4181405 від 30.11.2023 року, укладеного між сторонами, відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «79129». Зарахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача відбулось через систему іPay.ua на підставі Договору про переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення». За інформацією, наданою в листі ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до зазначеного договору № 4181405 було успішно перераховано грошові кошти у сумі 11300 грн. на платіжну карту [NUMBER] . За даними поденного Розрахунку заборгованості за Договором № 4181405 від 30.11.2023 року у період з 30.11.2023 року по 26.07.2024 року включно первісним кредитором було нараховано відповідачу проценти за користування грошовими коштами в загальній сумі 52497,54 грн. У зазначений період відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора, спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у сумі 7073,8 грн. Детальний розрахунок заборгованості та оплат, здійснених відповідачем, зазначений в Розрахунку заборгованості за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Як стверджує позивач, оплата відповідачем суми нарахованих процентів за користування грошовими коштами на рахунок первісного кредитора є підтвердженням факту отримання боржником від первісного кредитора грошових коштів у сумі, що визначена п. 1.2. Договору. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед первісним кредитором, 26.07.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі Договору факторингу № 26/07/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача. Відповідача належним чином повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором. Станом на дату укладання Договору факторингу від 26.07.2024 року №26/07/2024 строк дії Договору № 4181405 від 30.11.2023 року не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 26.07.2024 року по 28.11.2024 року (125 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у сумі 28249,98 грн. (11299,99 грн. * 2,00% = 226,00 грн. * 125 календарних днів = 28249,98 грн.). У даному випадку проценти нараховано у межах погодженого строку надання кредиту, визначеного в п. 1.3. Договору № 4181405 від 30.11.2023 року, а тому, заборгованість з нарахованих процентів за користування грошовими коштами підлягає стягненню з відповідача у сумі 73673,72 грн. (нараховані проценти первісним кредитором у сумі 45423,74 грн. та проценти, нараховані ТОВ «Українські фінансові операції» у сумі 28249,98 грн.). Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за Договором № 4181405 від 30.11.2023 року загальною сумою 84973,71 грн., яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту 11299,99 грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 45423,74 грн., нарахованих процентів ТОВ «Українські фінансові операції» за 125 календарних днів - 28249,98 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути на його користь зазначену вище заборгованість з відповідача. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 09.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 27.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить такі задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце їх проведень повідомлялася неодноразово належним чином. Причини неявки суду не повідомила, відзиву, заяв або клопотань від неї не надходило. Згідно відомостей з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області, зареєстрованим місцем проживання відповідача є: [ADDRESS] . За цією адресою відповідачу неодноразово надсилалася судові повістки про виклик до суду, однак, такі повернуті на адресу суду із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З урахуванням наведеного та беручи до уваги положення п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що 30.11.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4181405 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до реквізитів Договору № 4181405 від 30.11.2023 року, укладеного між сторонами, відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «79129». На умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати клієнту грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: відповідно до п. 1.2. Договру тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 11300 грн., згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 364 днів: з 30.11.2023 року по 28.11.2024 року, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 14 днів, відповідно до п.1.6.1 Договору орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом складає 93564,00 грн. Відповідно до п. 1.4.1 Договору передбачено стандартну процентну ставку за користування кредитом, яка становить 2 % в день та застосовується в межах строку кредиту, передбаченого в п. 1.3 Договору. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору, ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку відповідачем вказано особисто під час укладання договору. Відповідно до зазначених вище умов договору ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало та надало їй кредит в сумі 11300 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується довідкою платіжного провайдера - ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1752-2607 від 26.07.2024 року. 26.07.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі Договору факторингу № 26/07/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача. Згідно з п. 1.1. Договору факторингу фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт - відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Станом на дату укладання Договору факторингу від 26.07.2024 року №26/07/2024 строк дії Договору № 4181405 від 30.11.2023 року не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором (ТОВ "Лінеура Україна") та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 26.07.2024 року по 28.11.2024 року (125 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у сумі 28249,98 грн. Згідно наданого розрахунку відповідач має заборгованість перед позивачем за Договором № 4181405 від 30.11.2023 року загальною сумою 84973,71 грн., яка складається із: суми заборгованості з тіла кредиту - 11299,99 грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 45423,74 грн.; нарахованих процентів ТОВ «Українські фінансові операції» за 125 календарних днів - 28249,98 грн. У період з 30.11.2023 року по 26.07.2024 року включно відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора, спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у сумі 7073,8 грн. Зазначені оплати здійснені 13.12.2023 року та 22.03.2024 року, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 26.07.2024 року, сформованим ТОВ "Лінеура Україна". Як вбачається із висновку Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 р., часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу (відповідно до зазначеної позиції Верховного Суду), що, у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, між ТОВ «Лінеура Україна» і відповідачем укладено кредитний договір № 4181405, кредитодавцем свої зобов`язання з надання кредитних коштів виконано повністю. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач сплату тіла кредиту та процентів за користування ним прострочила. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі договору факторингу, копія котрого наявна у справі, первісний кредитор передав своє право вимоги до відповідача позивачеві. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги та до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, відповідач на підставі ч. 1ст. 612 ЦК України вважається боржником за Кредитним договором № 4181405 від 30.11.2023 року, оскільки не повертає надані їй позичальником (первісним кредитором) кредитні кошти та проценти за користування кредитом у встановлені договором строки. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В свою чергу, відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань або спростовували б суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. В матеріалах справи наявний розширений розрахунок заборгованості, а доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем не надано, відтак, розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору та є належним доказом. Беручи до уваги те, що відповідач належним чином не виконала умови кредитного договору, у зв`язку з чим вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до позиції Верховного Суду, яка сформульована у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 року у справі № 367/4970/13-ц (провадження № 61-19992св), заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахованої банком, боржник та його представник не надали до суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі , визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника. Суд враховує, що згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Позивачем надано детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором. Доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем не представлено. Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням наведеного, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4181405 від 30.11.2023 року підлягають до задоволення у повному обсязі. В силу дії 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн. 40 коп. Щодо вимоги представника позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо. Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved