Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-05 00:00:00

[PERSON] у вересні 2024 року звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання [PERSON] [INFO] , разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , у будинку [ADDRESS] , з серпня 2017 року і до часу відкриття спадщини [INFO] . В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження, де в графі «мати» зазначено « [PERSON] ». Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 1,50 га, що розташована на території Мар`яніської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Спадщину вона прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України. 23 серпня 2024 року вона звернулась до приватного нотаріуса Кропивницького нотаріального округу Корчак Л.В. з питанням порядку оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] , нотаріус їй роз`яснила, що відповідно до пункту 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Так як такі документи в неї відсутні, вона змушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем з метою оформлення та видачі їй свідоцтва про право на спадщину. Крім того, з серпня 2017 року вона забрала матір до себе в місто Кропивницький, тому що вона потребувала постійного догляду, і вони з нею проживали за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда Павелко І.Л. від 02 жовтня 2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, призначено судове засідання (а.с.12). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 10 грудня 2024 року заяву представника [PERSON] , адвоката Васильченко Зої Сергіївни, про витребування доказів - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Корчак Людмили Василівни (місцезнаходження: [ADDRESS] ) належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 20). Рішенням Вищої ради правосуддя від 06 травня 2025 року, суддю [PERSON] , звільнено з посади судді Фортечного районного суду міста Кропивницького у зв`язку з поданням заяви про відставку. Враховуючи, що суддя Павелко І.Л. у вказаному випадку не може продовжувати розгляд справи, невирішені судові справи передані для повторного автоматизованого розподілу та згідно з пунктом 2.3.43 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи № 404/8299/24, номер провадження 2-о/404/260/24 (розпорядження № 479 від 07.05.2025 року керівника апарату Фортечного районного суду міста Кропивницького «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи»). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи № 404/8299/24, номер провадження 2-о/404/260/24 визначено суддю Фортечного районного суду міста Кропивницького Кулінка Л.Д. Ухвалою судді Фортечного районного суду міста Кропивницького від 30 травня 2025 року цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено судове засідання (а.с. 29). Ухвалою Фортечного районного суду міста Кропивницького від 24 жовтня 2025 року виправлено описку, допущену в ухвалі судді Кіровського районного суду міста Кіровограда Павелко І.Л. від 02 жовтня 2024 року. Виправлено описку у резолютивній частині ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда Павелко І.Л. від 02 жовтня 2024 року. Перший та другий абзац резолютивної частини ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда Павелко І.Л. від 02 жовтня 2024 року про відкриття провадження у справі викласти в наступній редакції: «Відкрити провадження у справі № 404/8299/24, номер провадження 2-о/404/260/24, за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Мар`янівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Розгляд справи проводити в порядку окремого провадження» (а.с. 47). Ухвалою Фортечного районного суду міста Кропивницького від 16 грудня 2025 року Клопотання представника заявника (вх. № 37383 від 18.09.2025 року) про витребування доказів, задоволено. Витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 міста Кропивницького» інформацію щодо перебування на обліку [PERSON] , [INFO] , із зазначенням періоду перебування. Витребувано у Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повний витяг з державної реєстрації актів цивільного стану про смерть [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , актовий запис № 2913. Судове засідання відкладено (а.с. 58). Представник заявника в судовому засіданні підтримала заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, просила її задовольнити, посилаючись на обставини викладені в заяві. В судове засідання 06.04.2026 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином (а.с. 76), причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання суду не подавала. Представник Мар`янівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 74), причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання суду не подавав. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21 жовтня 2022 року виданого Відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 2913 (а.с.4). За заповітом від 30 грудня 2016 року, посвідченого секретарем Мар`янівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської ради Овсянік Анною Миколаївною, зареєстровано в реєстрі за № 201, [PERSON] , [INFO] , діючи добровільно і перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена секретарем сільської ради з приписами цивільного законодавства на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй земельну ділянку розміром 1,50 га, яка розташована на території Мар?янівської сільської ради, Маловисківський район, Кіровоградська область, державний акт на право приватної власності на землю серії КР № 083839 виданий 20 травня 2005 року Маловисківською районною адміністрацією заповідає: [PERSON] , що народилася [INFO] в місті Кіровоград, Кіровоградської області (а.с. 5). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР № 083839 від 20 травня 2005 року [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 1,50 га у межах згідно з планом, яка розташована Мар`янівська сільська рада, Маловисківський район, Кіровоградська область. Цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с. 6). Судом встановлено, що заявниця є дочкою померлої, так як згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 жовтня 1971 року (актовий запис за № 42) виданого Великовисківським сільЗАГС Маловисківського району Кіровоградської області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). І метою звернення до суду зі слів представника заявниці, адвоката Васильченко З.С. є перешкоди у прийнятті спадщини після смерті матері заявниці, [PERSON] , померлої [INFO] , так як відсутні документи про факт постійного проживання заявниці зі спадкодавцем. Статтею 1 Конституції України, Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна. За статтею 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Під доступом до правосуддя, згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист, як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)). Ухвалюючи рішення 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutiс v Croatia), заява №48778/99). Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статтей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У статті 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій статті 13 Цивільного процесуального кодексу України також визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Водночас, згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Частинами першою та другою статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. А саме: якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав фізичних осіб. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, відповідно від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в cправі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 179/986/23 (провадження № 61-10086св24), від 23 жовтня 2024 року в справі № 571/916/22 (провадження № 61-2141св24). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суд повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суд мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження в ній (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18-ц(провадження № 14-505цс19), від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року в справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19)). Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. За роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1264 Цивільного кодексу України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (2947-14) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Правила статті 1264 Цивільного кодексу України (435-15) не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім`ї та дитячі будинки сімейного типу. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно положень частини другої статті 1120 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, із якого вона оголошується померлою. В даній справі, наявний заповіт, отже спадкування здійснюється за заповітом, при цьому докази того, що у заявниці є перешкоди у реалізації цього права суду не подані, а обставини, викладені представником заявниці, адвокатом Васильченко З.С. в судовому засіданні щодо відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не доведені. Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Корчак Людмили Василівни № 1/01-16 від 08.01.2025 року (вх. № 827 від 09.01.2025 року) будь-які заяви про прийняття або відмову від спадщини після смерті [PERSON] до неї не надходили, спадкова справа не заводилась, у Спадковому реєстрі станом на 08.01.2025 року відсутні дані про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 22). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79658157 інформація у Спадковому реєстрі, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відсутня (а.с.23). Слід зазначити, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Однак, під час розгляду справи судом не встановлено перешкод у реалізації заявницею її права на спадкування. Заявниця до нотаріуса не зверталась, відмови у вчиненні нотаріальної дії чи будь-яких інших роз`яснень нотаріуса щодо перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину не отримувала. Згідно частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Водночас, заявником не доведено, а судом під час розгляу справи не встановлено порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів заявниці, відтак, суд вважає заяву необгрутованною та такою, що не може бути задоволена. Судові витрати відповідно до частини сьомої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України віднести на рахунок заявника.

Outcome: dismissed