Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Красільнікова М.С. звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] (помер [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] до дня смерті останнього, тобто до [INFO] . Встановлення факту приналежності спадкодавцю, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] правовстановлюючого документу,-свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року, що видане виконавчим комітетом Новосільської сільської ради, за рішенням №173 від 19.12.2006 року та зареєстроване, КП Ренійський БТІ, згідно витягу про державну реєстрацію прав №32446035 від 12.12.2011 року. У заяві зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є батьком заявника, який помер [INFO] . До державної нотаріальної контори заявник із заявою про визнання права власності на спадкове майно, не звертався, вважаючи себе таким, що прийняв спадщину шляхом постійного проживання з померлим за однією адресою: [ADDRESS] , хоча не був зареєстрований за даною адресою, але фактично проживав разом з батьком та здійснював догляд за ним. Заявник зазначає, про те, що з метою отримання належного йому майна, він звернувся до Ізмаїльської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, проте державний нотаріус відмовила у зв`язку з тим, що на час відкриття спадщини після померлого [PERSON] не підтверджується факт реєстрації місця проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , та про фактичне прийняття спадщини. Нотаріусом заявнику було роз`яснено про необхідність звернутися до суду. Крім того заявник зазначає, що ним була помічена помилка в правовстановлюючому документі, а саме в свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року, що видане виконавчим комітетом Новосільської сільської ради, за рішенням №173 від 19.12.2006 року та зареєстроване, КП Ренійський БТІ, згідно витягу про державну реєстрацію прав №32446035 від 12.12.2011 року, в якому прізвище « [PERSON] », записано як « [PERSON] ». Заявник у судове засідання не з`явився, представник заявника адвокат Красільнікова М.С. направила до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримують в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Ренійська міська рада Ізмаїльського району Одеської області до судового засідання не з`явився, направив до суду клопотання, згідно якому Ренійська міська рада не заперечує щодо задоволення вказаної заяви, просить розглянути справу за їх відсутності. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 3 ст. 294 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності заявника, представника заявника та заінтересованих осіб. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Суд, дослідивши докази у справі, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Ренійським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 18.10.2019 року, спадкоємцем після його смерті є його син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 05.05.1971 р. Заявник не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав себе таким що прийняв спадщину, шляхом проживання з померли за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області №2 від 09.01.2025 року та №16 від 03.02.2025 року. Таким чином, встановлені обставини свідчать про спільне проживання та ведення сумісного господарства [PERSON] разом із [PERSON] . З метою отримання належного йому спадкового майна, заявник звернувся з заявою до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] про видачу свідоцтва про спадщину, після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] . Розглянувши подану заяву, 11.02.2025 року нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки заявником пропущений строк для прийняття спадщини, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України. Також, не вбачається факт реєстрації місця проживання спадкоємця [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , тому з цих причин рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, та визначення права власності на спадкове майно, що підтверджується роз`ясненням від 11.02.2025 року №166/02-14. Тобто, заявнику необхідно встановити факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, отже встановлення факту проживання заявника з батьком на момент його смерті породжує юридичні наслідки, оскільки з визначенням їх спільного проживання законодавство пов`язує прийняття спадщини, при цьому спір про встановлення даного факту відсутній. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з ч. 1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.12 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] із батьком [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , оскільки встановлення цього факту породжує для заявника юридичні наслідки, від яких залежать її майнові права на спадщину. Щодо вимог про встановлення факту приналежності правовстановлюючого документа, а саме, що свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року, що видане виконавчим комітетом Новосільської сільської ради, за рішенням №173 від 19.12.2006 року та зареєстроване, КП Ренійський БТІ, згідно витягу про державну реєстрацію прав №32446035 від 12.12.2011 року на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] , який помер [INFO] , то суд виходить з наступного. У відповідності з п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по- батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявника важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. З приводу розбіжності прізвища спадкодавця: де у свідоцтві про право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який розташований за адресою:[ADDRESS] від 12.12.2011 року, що видане виконавчим комітетом Новосільської сільської ради, за рішенням №173 від 19.12.2006 року та зареєстроване, КП Ренійський БТІ, згідно витягу про державну реєстрацію прав №32446035 від 12.12.2011, у витягу про Державну реєстрацію прав № 33339405 від 29.02.2012 року та згідно довідки виданої Ренійської міської ради №106 від 10.09.2024 рокупрізвище зазначено, як « [PERSON] », замість « [PERSON] , то суд виходить з ряду інших документів, а саме: свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 18.10.2019 року та з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№783030, цільове призначення якої- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] від 03.09.2012 р., державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№650008 , цільове призначення якої-для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Новосільської сільської ради Ренійського(нині Ізмаїльського) району Одеської області від 19.10.2007 року, в яких значиться спадкодавець прізвище, як « [PERSON] ». Таким чином можна зробити висновки, що вказані розбіжності прізвища виникли в зв`язку з людським фактором. Суд вважає, що при оформленні свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року, що видане виконавчим комітетом Новосільської сільської ради, за рішенням №173 від 19.12.2006 року та зареєстроване, КП Ренійський БТІ, помилково записано прізвище « [PERSON] » , замість « [PERSON] », що у майбутньому спричинило помилки в написанні інших правовстановлюючих документах. Встановлення цього факту породжує для заявника юридичні наслідки, від яких залежать його цивільні права, а саме право на отримання спадщини за законом. Іншої можливості встановити цей факт у заявника немає, а тому заява в цій частині також підлягає задоволенню. При цьому, суд вважає, що заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт належності правовстановлюючих документів. На підставі викладеного,

Outcome: approved