Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Балтського районного суду Одеської області з позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, в якому просить суд стягнути з держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05 жовтня 2024 року в місті Київ поліцейським 1 зводу 5 роти 1 батальйону полку 1 Управління патрульної поліції в місті Києві старшим лейтенантом поліції Штогрин С.М. було винесено постанову серії ЕНА №3197266 від 05.10.2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року у справі №503/2271/24 адміністративний позов [PERSON] задоволено, скасовано постанову серії ЕНА №3197266 від 05 жовтня 2024 року винесену поліцейським 1 взводу 5 роти 1 батальйону полку 1 Управління патрульної поліції у м. Києві лейтенантом поліції Штогрин С.М., про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вигляді штрафу в розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, закрити. Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо винесення стосовно нього постанови серії ЕНА №3197266 від 05.10.2024 року. Позивачу довелося приймати незаконні звинувачення у свою адресу в присутності своєї дружини, тещі та бабусі дружини, які стали свідками цього неприємного інциденту, що викликало чергову хвилю розпачу. Також він розчарувався в правоохоронних органах в особі Національної поліції України, оскільки дії поліцейського розцінюються як підривання авторитету Національної поліції України, головною метою поліцейських є служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав або з інших, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у суді доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. Починаючи з 05.10.2024 року він перебував у процесуальному статусі правопорушника, у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, докладав зусиль, щоб повернути своє чесне ім`я та репутацію, що постійно завдавало йому моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні. Такі незаконні дії принизили честь та гідність [PERSON] через незаконне потрапляння до облікових баз Міністерства внутрішніх справ України, як особи правопорушника. Після таких дій поліцейського, він втратив відчуття захищеності, оскільки завданням поліції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про Національну поліцію» є охорона прав і свобод людини, які в даному випадку були грубо порушені. Враховуючи вищезазначене, розмір заподіяної моральної шкоди, завданої поліцейським Управління патрульної поліції в місті Києві старшим лейтенантом поліції Штогрином С.М. внаслідок скоєння ним протиправних дій, позивач оцінює в 5000 гривень, це сума, яка необхідна для того, щоб хоч якимось чином нівелювати отримані душевні страждання та моральні переживання, які [PERSON] отримав, а також відновити свій психічний та психологічний стан. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року справу передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва. 12 травня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Солом`янського районного суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2025 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09 червня 2025 року від Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Зазначає, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав. Вважає, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди, не доведено причинно-наслідкового зв`язку, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. 11 червня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому він просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відшкодування моральної шкоди позивачу має здійснюватися через стягнення грошових коштів за рахунок Держави Україна шляхом списання таких коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. 13 червня 2025 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач при подані позовної заяви не долучив документів, які підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, не обґрунтовано належним чином, з чого вони виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду, не вказано та не доведено, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, а тому вказана позовна вимога є штучною, безпідставною та задоволенню не підлягає. 11 червня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив у якому він просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав або з інших, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. Також зазначив, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинним рішення суду порушення законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання. 04 липня 2025 року представник відповідача Департаменту патрульної поліції подав заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки подія складання оскаржуваної постанови ЕНА № 3197266 від 05 жовтня 2024 року не було пов`язана із адміністративним затриманням позивача, обмеженням його волі. Примусові поліцейські заходи щодо нього не застосовувалися, адвокат на місце події не виїжджав. А сама санкція ч.1 ст.122 КУпАП, за якою була складена оскаржена постанова, не передбачає позбавлення/обмеження волі, натомість тільки штраф 340 грн, який був єдиною санкцією в даній справі, а тому примус боку держави щодо притягнення позивача до відповідальності не здійснювався На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на наступне. Рішенням Балтійського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року у справі №503/2271/24 позовну заяву [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення було задоволено, скасовано постанову серії ЕНА №3197266 від 05 жовтня 2024 року винесену поліцейським 1 взводу 5 роти 1 батальйону Полку 1 Управління патрульної поліції у м. Києві лейтенантом поліції Штогрин С.М., про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КупАП, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП закрито. Рішення набрало законної сили 11 лютого 2025 року. Звернувшись до суду із даним позовом Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, позивач просить стягнути з держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. У відповідності до ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч.1 ст.1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч.1 ст.1174 ЦК України). Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №925/556/21). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання, чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено протокол. За результатом касаційного перегляду справи № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову від 22 січня 2025 року, в якій зробила такі висновки про застосування норм права: "Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди. Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення. У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. З огляду на приписи Закону України "Про Національну поліцію", Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила ст.1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР". У спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Невідповідність вимогам закону дій працівника патрульної поліції, який склав протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, в цій справі судом не встановлено. Зі змісту рішення Балтійського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року у справі №503/2271/24, убачається що підставою для закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, стало те, що матеріли справи не містять належних та допустимих доказів порушення позивачем вимоги дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» та здійснення зупинки в зоні дії знаку, чим порушив п. 8.4. в. ПДР України. В оскаржуваній постанові серії ЕНА №3197266 від 05.10.2024 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУПАП в пункті 7 «До постанови додаються» відсутні посилання на технічний засіб за допомогою якого мало бути здійснено фіксацію правопорушення та в цілому на будь-які докази. Тобто судом встановлено, що стороною відповідача не додано будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, що не доводить очевидної протиправності дій працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення. Рішенням у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений за результатами ДТП протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії патрульного поліцейського були протиправними. Оскільки судом не встановлено неправомірності у діях працівника патрульної поліції під час складання стосовно позивача [PERSON] постанови про адміністративне правопорушення, то немає підстав для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди. Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з не підтвердженням факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України. Інших доказів на підтвердження неправомірності дій або бездіяльності працівників Управління патрульної поліції в м. Києві позивачем не надано. Сама по собі тривалість розгляду справи про оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не дає підстав вважати дії працівників поліції неправомірними. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed