Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 19 вересня 2023 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобуд Сервіс» до [PERSON] про встановлення сервітуту відносно приміщення, в якій позивачі просили суд: - Встановити сервітут відносно приміщення будівлі комерційного призначення з торговельними приміщеннями та автопаркінгом літ. А-7, що знаходиться в [ADDRESS] ), у підвалі автопаркінг - нежитлові приміщення поз. 1-3,5-13 загальною площею 891,8 кв.м., відповідно до якого зобов?язати [PERSON] забезпечити наступний обсяг сервітутних прав ТОВ «Новобуд сервіс": ??права Набувача сервітутних прав(ТОВ «Новобуд сервіс»), його службовців, агентів та співробітників, а також уповноважених ним підрядників, субпідрядників та їх працівників використовувати приміщення, що відчужується за цим договором, для обслуговування мереж електро-, водо-, тепло-, холодо-постачання, а також пожежного трубопроводу і каналізації та проходу до технічних приміщень з метою проведення ремонту устаткування, догляду за роботою приладів та лічильників, проведення профілактичних дій, пов`язаних із запобіганням аварійних ситуацій із будь-якими приладами. обладнанням та інструментами; ??право вільного проходу в будь-який час в приміщення та входу в них у випадках несанкціонованого втручання в роботу обладнання, розташованого в технічних приміщеннях, необхідності попередження та усунення аварій, ліквідації інших надзвичайних ситуацій. - Не перешкоджати ТОВ «Новобуд сервіс» та забезпечити вільний доступ для користування, контролю, ремонту, відновлення існуючої та виконання мереж електро-, водо-, тепло-, холодо-постачання, а також пожежного трубопроводу і каналізації та проходу до технічних приміщень з метою проведення обстеження, ремонту устаткування, догляду за роботою приладів та лічильників. - Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобуд сервіс» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 5 368 гривень В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 05 серпня 2008 року між ТОВ «Будівельна група «Ратибор» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна будівлі комерційного призначення з торговельними приміщеннями та автопаркінгом літ. А-7, що знаходиться в [ADDRESS] ), у підвалі автопаркінг - нежитлові приміщення поз. 1-3,5- 13 загальною площею 891,8 кв.м. Відповідно до п.2.1 розділу 2 Договору-1 щодо об`єкту нерухомості встановлено безстроковий безоплатний сервітут. Особою яка користується сервітутом - набувачем сервітутних прав - визначено Позивача. Відповідно до п.2.4 Договору-1 обсяг сервітутних прав визначений та включає: -права Набувача сервітутних прав, його службовців, агентів та співробітників, а також уповноважених ним підрядників, субпідрядників та їх працівників використовувати приміщення, що відчужується за цим договором, для обслуговування мереж водо-, тепло-, холодо - постачання, а також пожежного трубопроводу і каналізації та проходу до технічних приміщень з метою проведення ремонту устаткування, догляду за роботою приладив та лічильників, проведення профілактичних дій, пов`язаних із запобіганням аварійних ситуацій із будь-якими приладами, обладнанням та інструментами; -право вільного проходу в будь-який час в приміщення та входу в них у випадках несанкціонованого втручання в роботу обладнання, розташованого в технічних приміщеннях, необхідності попередження та усунення аварій, ліквідації інших надзвичайних ситуацій. Пунктом 2.5 Договору-1 передбачено що сервітут зберігає чинність у повному обсязі при переході права власності на об`єкт нерухомості до іншого власника. На запит позивача відповідач надала копію витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та Договір дарування від 07 червня 2013 року, в якому уже відсутні сервітутні обмеження, які мали бути стосуватись нового власника - відповідача, згідно до положень Договору 1 (пункт 2.5), та не визнаються відповідачем. Оскільки позивач позбавлений можливості вільного доступу до мереж електро-, водо-, тепло-, холодо-постачання, а також пожежного трубопроводу і каналізації та проходу до технічних приміщень, у зв?язку із чим задоволення потреб забезпечення функціонування інженерних мереж неможливо здійснити іншим способом, ніж встановлення сервітуту. Як наслідок, дія сервітуту в межах встановлених Договором1 має бути відновлена. Позивач є балансоутримувачем майна будівлі за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Акту приймання-передачі від 27 лютого 2007 року. На балансі позивача знаходиться прим.4 в автопаркінгу літ. А-7, що належить відповідачу, в якому розташовані вузол обліку водопостачання, станція підкачування води та протипожежний трубопровід. Відповідач постійно чинить перешкоди в доступі як до комунікацій так і вузлів обліку, чим ускладнює позивачу здійснювати експлуатацію та належне функціонування інженерних мереж позивача як балансоутримувача. Тому позивач пославшись на норми ст ст 401-406 ЦК України просили позовні вимоги задовольнити (а.с. 1-5). 18 жовтня 2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити в його задоволенні у зв`язку з недоведеністю, зазначивши що стороною позивача не надано Договір про встановлення сервітуту № 1-НС, окрім того позивачем не надано жодного доказу на підтвердження перешкоджання відповідачем їм у доступі до приміщенням для здійснення обслуговування мереж. Також наголосили на тому , що позивачами обрано неефективний спосіб захисту їх прав, а подання даного позову є втручанням у мирне володіння майном відповідача (а.с. 42-44). 09 жовтня 2025 року представником відповідача подано додаткові пояснення в якому представник наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог, зазначивши що позивачами не запропоновано альтернативного способу вирішення даного питання , окрім як встановлення сервітуту(а.с. 102-104). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 вересня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.29-30). 20 вересня 2023 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с. 31-32). 20 вересня 2023 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 31-32). Ухвалою судді від 20 вересня 2023 року відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобуд Сервіс» до [PERSON] про встановлення сервітуту відносно приміщення (а.с. 33-34). 24 жовтня 2023 року ухвалою суду зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі № 201/221/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобуд Сервіс» до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування (а.с. 52-54). Ухвалою судді від 27 листопада 2024 року провадження у справі поновлено (а.с. 59). 08 вересня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 98-99). В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у доступі до комунікацій та вони не мають змоги їх обслуговувати. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши що позивачем не доведено факту порушення їх прав, окрім того не запропоновано альтернативного вирішення даного питання окрім як встановлення сервітуту. Наполягали на тому що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження перешкоджання відповідачем їм у доступі. Фактичні обставини встановленні судом Згідно Акту прийому - передачі з балансу на баланс від 28 лютого 2007 року будівля комерційного типу з торгівельними приміщеннями та автопаркінгом літ А-7, яка розташована за адресою: місто Дніпропетрвоськ, пр. Карла Марка, 1а передається з балансу ТОВ «Ратибор» на баланс ТОВ «Новобуд Сервіс» (а.с .20-22). Відповідно до статуту ТОВ «Новобуд Сервіс» мета діяльності Товариства є отримання прибутку шляхом задоволення потреб громадян, державних, приватних та інших установ в продукції та послугах в сферах , визначених предметом діяльності Товариства . Предмет діяльності Товариства є: в тому числі надання житлово комунальних послуг; управління нерухомим майном; виробництво та розподілення електроенергії, газу та води; постачання пари та гарячої вод; (а.с. 23-26). Згідно договору купівлі продажу від 05 серпня 2008 року укладеного між ТОВ «Будівельна група «Ратибор» та [PERSON] , остання набула у власність в будівлі комерційного призначення з торговельними приміщеннями та автопаркінгом літ. А-7, що знаходиться в [ADDRESS] ), у підвалі автопаркінг - нежитлові приміщення поз. 1-3,5- 13 загальною площею 891,8 кв.м. (а.с. 6-8). Відповідно до п.2.1 Договору, щодо об`єкту нерухомості, який відчужується за цим договором , встановлений безстроковий безоплатний сервітут, який зберігає чинність для покупця об`єкту нерухомості у повному обсязі, на умовах, передбачених договором про встановлення сервітуту Згідно пункту 2.2 Особою яка користується сервітутом є ТОВ «Новобуд Сервіс». П. 2.3 підстави сервітуту: договір про встановлення сервітуту № 1-НС, укладений між Подавцем та Набувачем сервітутних прав. Відповідно до п.2.4 Договору-1 обсяг сервітутних прав визначений та включає: -права Набувача сервітутних прав, його службовців, агентів та співробітників, а також уповноважених ним підрядників, субпідрядників та їх працівників використовувати приміщення, що відчужується за цим договором, для обслуговування мереж водо-, тепло-, холодо-постачання, а також пожежного трубопроводу і каналізації та проходу до технічних приміщень з метою проведення ремонту устаткування, догляду за роботою приладив та лічильників, проведення профілактичних дій, пов`язаних із запобіганням аварійних ситуацій із будь-якими приладами, обладнанням та інструментами; -право вільного проходу в будь-який час в приміщення та входу в них у випадках несанкціонованого втручання в роботу обладнання, розташованого в технічних приміщеннях, необхідності попередження та усунення аварій, ліквідації інших надзвичайних ситуацій. Пунктом 2.5 Договору-1 передбачено що сервітут зберігає чинність у повному обсязі при переході права власності на об`єкт нерухомості до іншого власника. 07 червня 2013 року [PERSON] подарував [PERSON] автопаркінг - нежитлові приміщення поз. 1-3,5- 14, 16 загальною площею 886,9 кв.м. у будівлі комерційного призначення з торгівельними приміщеннями та автопаркінгом літ А-7, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-13). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 09 лютого 2021 року [PERSON] є власником автопаркінг - нежитлові приміщення поз. 1-3,5- 14, 16 загальною площею 886,9 кв.м. у будівлі комерційного призначення з торгівельними приміщеннями та автопаркінгом літ А-7, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15) 29 червня 2023 року відповідачем на адресу директора ТОВ «Новобуд Сервіс» направлено повідомлення про те що у зв`язку з тим що вузол обліку водопостачання усього будинку знаходиться у окремому приміщенні, там же де знаходиться лічильник відповідача , доступ до якого проходить тільки через її приміщення, а в її приміщенні знаходяться дорогі автомобілі просила завчасно узгоджувати доступ до вузла обліку завчасно (а.с. 19). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Позивач вважає за необхідне просити суд встановити режим сервітуту, який забезпечить йому можливість доступу до комунікацій, для обслуговування мереж електро-, водо-, тепло-, холодо постачання, а також пожежного трубопроводу і каналізації та проходу до технічних приміщень з метою проведення профілактичних дій, пов`язаних із будь якими приладами, обладнання та інструментами. Як встановлено судом позивач є балансоутримувачем будівлі комерційного призначення з торгівельними приміщеннями в якій відповідач є власником автопаркінг - нежитлові приміщення поз. 1-3,5- 14, 16 загальною площею 886,9 кв.м. Як зазначає в позові та наполягав в судовому засіданні представник позивача, відповідач перешкоджає та не надає доступ для обслуговування мереж які знаходяться в її приміщенні. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц (провадження № 61-4025св18)). У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті77, частина друга статті78 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України) Позивачем в судовому засіданні не доведено факту перешкоджання відповідачем у доступі до її приміщень для обслуговування комунікацій, натомість самим позивачем надано лист відповідача де вона пропонує надати їй перелік співробітників котрі мають повноваження на доступ до вузлів та завчасно узгоджувати з нею доступ до приміщення. Окрім того позивачем ні при подачі позовної заяви, ні в судовому засіданні не доведено неможливість іншого вирішення питання про доступ до комунікацій окрім як встановлення сервітуту. Обов`язок доведення необхідності сервітуту покладається саме на позивача. При цьому суд повинен перевірити, чи дійсно відсутні альтернативні способи користування майном, і лише у випадку доведеності такої обставини може бути встановлений сервітут. Дана правова позиція висловлено в постанові Верховний Суд від 06 червня 2018 року у справа № 539/1427/16-ц та в постанові Верховного Суду від 28.02.2024 року справа № 627/907/21. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що метою сервітуту є задоволення потреб зацікавленої особи для ефективного використання належного їй майна; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Речове право у вигляді сервітуту дає змогу власникові повною мірою реалізувати надані йому правомочності щодо належного цій особі майна і забезпечити його ефективне використання, а також передбачає право на задоволення немайнових інтересів інших осіб, речове право яких на чужу річ не пов`язано зі здійсненням майнових прав. Отже, однією з основних ознак сервітуту, який має бути встановлено за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів особи у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягти згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту. Встановлення зазначеного сервітуту не нанесе збитків відповідачу і не є обтяжливим для нього, а задоволення вимог позивача, що спрямовані на виконання їх функцій, за наявності заперечень відповідача, є неможливим в інший спосіб. Інформації та/або доказів про фактичний недопуск/перешкоди працівникам позивача з боку відповідачів позовна заява та подані учасниками справи докази не містять, акти про недопущення до виконання робіт або що не складалися. Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд виходить із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права як балансоутримувача будівлі в якому відповідач є власником нежитлових приміщень іншим способом, аніж встановлення сервітуту, задовольнити свої потреби. Таким чином, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Питання розподілу судових витрат, вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed