Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Говтвяниця Марія Василівна, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 06 червня 2017 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя спільних дітей немає. Адвокат позивача повідомила, що сімейне життя подружжя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Адвокат позивача вказала, що шлюбні відносини між сторонами остаточно припинилися 01.09.2025. На даний момент, ведення спільного господарства та сумісне проживання подружжя неможливе, оскільки повністю втрачено почуття любові, довіри та взаєморозуміння, а подальше збереження сім`ї стає неможливим та суперечить інтересам позивача. Адвокат позивача зазначила, що позивач вважає, що надання строку для примирення не має сенсу, так як сторони тривалий час не підтримують стосунки як подружжя. Вищевикладене й стало підставою для звернення адвоката позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 19.02.2026 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України адвокатом позивача надано докази надсилання відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви, зокрема уточненої, із доданими до неї документами (квитанції № 1928188 і № 1951453). (а.с. 17, 26-26зв.) За інформацією з офіційного вебсайту поштової служби «Е-Пост» вбачається, що вищевказані поштові відправлення повернулись на адресу відправника із відмітками «за закінченням терміну зберігання». З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 19.02.2026, направлене відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулось до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 35-36) У строк, визначений ухвалою суду від 19.02.2026, від відповідачки на адресу суду відзив на позовну заяву не надійшов. Водночас, 03.03.2026, до початку розгляду справи по суті, від відповідачки на електронну адресу суду надійшла заява про визнання нею позовних вимог. Будь-які докази по справі, крім поданих адвокатом позивача разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачкою позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06.06.2017 Станично-Луганським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 06.06.2017, актовий запис № 79. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 6) Із змісту позовної заяви вбачається, що подружжя від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 331, 20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 09.02.2026. (а.с. 5) Однак, судом встановлено переплату судового збору позивачем, виходячи з наступного. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розмір ставок судового збору. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви про розірвання шлюбу ставка судового збору становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 331, 20 гривень). Однак, враховуючи подання позову в електронній формі, у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином, розмір судового збору, який підлягав позивачем до сплати, становить 1 064, 96 гривень. Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в розмірі переплаченої суми за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Тому, судовий збір в розмірі 266, 24 гривень може бути повернутий позивачу за його клопотанням за ухвалою суду на підставі п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 цього Закону. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 532, 48 гривень, а з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню решта судового збору в сумі 532, 48 гривень. Доказів понесення інших судових витрат ні позивачем, ні відповідачкою не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved