Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що позивач є сином [PERSON] , який помер [INFO] . За життя [PERSON] був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, утвореного в результаті реорганізації колгоспу ім. Кірова. На підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 за [PERSON] було визнано право на земельну частку (пай) у землях колективної власності КСП «Бескид» розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж у натурі (на місцевості), на підтвердження чого йому було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0042241, зареєстрований 05 лютого 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 370. Позивач зазначає, що після смерті батька він прийняв спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем. Заповіту спадкодавець не залишив, у зв`язку з чим спадкування відбувається за законом, а позивач є спадкоємцем першої черги. У подальшому позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на вказане майно, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай), який був втрачений. З метою відновлення документа позивач звертався до органів місцевого самоврядування та районної державної адміністрації, однак йому було роз`яснено, що виготовлення дубліката сертифіката на ім`я померлої особи чинним законодавством не передбачено, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду. З огляду на викладене позивач просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом після смерті батька. Ухвалою суду від 11.03.2026 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Представник позивача адвокат Рішко С. І. подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі довірителя, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без участі їх представника, у якій зазначено, що відповідач визнає позов. З огляду на неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом установлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області у сім`ї [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Згідно з розпорядженням Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25.02.1993 року № 74 колгосп ім. Кірова с. Нижній Студений було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» (далі КСП «Бескид») (а.с. 23). На підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07.04.1997 року № 197 за [PERSON] було визнано право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Бескид», розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) вартістю 621,00 грн. На підтвердження цього права [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0042241, зареєстрований 05.02.1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 370, що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 30.01.2026 року № 29-7-0.31-659/2-26 (а.с. 25). [PERSON] , 1946 р.н., помер [INFO] в с. Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 28.09.2013 року виконавчим комітетом Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (а.с. 17). Згідно з довідкою старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільської ради від 11.02.2026 року № 166, померлий [INFO] [PERSON] , 1946 р.н., був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті фактично проживав та був зареєстрований його син [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). На випадок своєї смерті [PERSON] заповітів не складав, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру № 84399786 від 05.03.2026 року (а.с. 19). Отже, відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України позивач прийняв спадщину після смерті батька шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Як зазначає позивач, у січні 2026 року він віднайшов можливість для оформлення своїх прав на спадкове майно померлого батька. Однак на даний час ним втрачено оригінал сертифіката № 0042241, про що в газеті «Верховина» від 05.02.2026 року № 4 (11197) було опубліковано відповідне оголошення про втрату сертифіката на земельну частку (пай) серії ЗК № 0042241, виданого на ім`я [PERSON] , та визнання його недійсним (а.с. 26-27). З метою відновлення оригіналу сертифіката на земельну частку (пай) померлого [PERSON] позивач звертався до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області. Однак йому було роз`яснено, що відповідно до вимог чинного законодавства виготовлення дубліката сертифіката на земельну частку (пай) на ім`я померлої особи не передбачено, у зв`язку з чим позивачу рекомендовано звернутися до суду (а.с. 24). 27 лютого 2026 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Чіжмаря С. І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , на підставі якої було заведено спадкову справу № 36/2026 (номер у Спадковому реєстрі 75281712) (а.с. 20). Як було встановлено нотаріусом, позивач прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від її прийняття у встановлений законом строк не зверталися, рішення суду про продовження строку для прийняття спадщини до нотаріуса не надходили (а.с. 21). 27 лютого 2026 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Чіжмаря С. І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на сертифікат № 0042241. Однак листом від 27.02.2026 року № 115/01-16 приватний нотаріус Чіжмарь С. І., на підставі пункту 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектара у зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що посвідчує право на земельну частку (пай), а саме сертифіката № 0042241, який відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» є основним документом, що посвідчує таке право (а.с. 22). Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України) положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частинами першою та третьою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1 Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, зокрема у разі втрати документа, який засвідчує право власності (стаття 392 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, здійснюється нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ зазначеного Порядку, у разі відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому порядок вирішення цього питання в судовому порядку. Згідно з підпунктом 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, здійснюється після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна. Відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі відсутності у спадкоємця необхідних документів нотаріус роз`яснює йому порядок вирішення питання у судовому порядку. Отже, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Водночас у зв`язку із втратою оригіналу сертифіката № 0042241 він позбавлений можливості оформити свої спадкові та майнові права у позасудовому порядку, а тому змушений звернутися до суду за захистом свого права, обравши передбачений пунктом першим частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту визнання права. Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд виходить із того, що право спадкодавця на земельну частку (пай) було набуте у встановленому законом порядку та підтверджується належними і допустимими доказами, зокрема розпорядженням районної державної адміністрації та відомостями Держгеокадастру. Факт смерті спадкодавця, склад спадкового майна, а також належність спірного права спадкодавцеві на момент відкриття спадщини підтверджені матеріалами справи та не викликають сумнівів. Судом також встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] та прийняв спадщину у спосіб, передбачений законом, а саме шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Судом встановлено факт втрати оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай), при цьому чинне законодавство не передбачає можливості отримання його дубліката, що унеможливлює оформлення спадкових прав позивача у позасудовому порядку. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючого документа є обґрунтованою з огляду на вимоги чинного законодавства, однак сама по собі не свідчить про відсутність у позивача права на спадкове майно. За таких обставин суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання права є належним, відповідає змісту спірних правовідносин та спрямований на ефективне відновлення порушеного права. Враховуючи викладене, а також те, що позивач позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права в інший спосіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved