Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені якого діє представник - адвокат Колотій С.М., звернувся до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване ним нерухоме майно, а саме гараж, площею 25,8 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що з 2018 року [PERSON] спільно зі своєю сім`єю став проживати за адресою: [ADDRESS] . З метою захисту автотранспорту від кліматичних негараздів, [PERSON] протягом 2019-2020 років за власні кошти і власними силами поряд з гаражем боксового типу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на прибудинковій території багатоквартирних житлових будинків по [ADDRESS] збудував гараж з оглядовою ямою загальною площею 25,8 кв.м. Гараж побудований в зоні інженерної інфраструктури ІН, де дозволяється розміщення виробничих будинків і споруд, та колективних гаражів і стоянок легкових транспортних засобів. Гараж, побудованих позивачем не суперечить і відповідає умовам містобудівної документації, а саме Генеральному плану та Плану зонування території селища Диканька. Позивач [PERSON] протягом тривалого часу відкрито, безперервно, добросовісно володіє та користується гаражем, догляд за вказаним майном протягом тривалого часу здійснювався позивачем за власні кошти і з власних будівельних матеріалів. Гараж є об`єктом завершеного будівництва і придатний для подальшої експлуатації. Ухвалою судді від 11.12.2025 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Диканською селищною радою подано відзив на позов, яким відповідач позов визнав та просив задовольнити, та зокрема зазначив, що відповідно до Плану зонування смт. Диканька у складі Генерального плану смт. Диканька в зоні знаходження самочинно збудованого об`єкта нерухомості дозволяється розміщення колективних гаражів та вказує, що позивач звертався до Диканської селищної ради з приводу відведення земельної ділянки під самочинно збудоване майно, проте в силу ст. 134 ч. ЗК України, пп. 5 п. 27 Перехідних положень ЗК України передача у власність або в користування земельної ділянки комунальної власності не можлива, зокрема внаслідок введення на території України воєнного стану. Водночас зазначає, що визнання права власності на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, оскільки в такому випадку позивачу може бути надана земельна ділянка у користування на умовах оренди без проведення земельних торгів. Представником третьої особи - Державної інспекції архітектури та містобудування України подано пояснення щодо позовної заяви, яким він просить відмовити у задоволенні позову, в зв`язку з тим, що земельна ділянка для будівництва у власність або користування позивачеві не надавалась, крім того позивач не надав доказів отримання містобудівних умов та обмежень, які визначають межі будівництва, відповідність містобудівній документації на місцевому рівні та запобігають порушенню прав та інтересів інших осіб, до того ж матеріали справи не містять письмових обґрунтувань відмови компетентного органу у прийнятті в експлуатацію об`єкта. Ухвалою від 24.02.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представники відповідача, третьої особи в судове засідання не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Представник позивача [PERSON] адвокат Колотій С.М. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позові, та просив його задовольнити, зокрема зазначивши, що єдиним способом захисту права позивача на побудоване ним майно є визнання права власності в судовому порядку. Гараж побудований [PERSON] з дотриманням архітектурних, будівельних, пожежних, санітарних та екологічних норм, він є об`єктом завершеного будівництва і придатним для експлуатації. Гараж відповідає вимогам ДБН в частині об`ємно-планувального рішення, та в частині розташування гаража по відношенню до будівель і споруд іншого призначення. Крім того звертає увагу, що відповідач Диканська селищна рада позов визнала без будь-яких застережень. Заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 15.06.2018 зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] є: [ADDRESS] (а.с. 98). Позивачем побудовано гараж за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташовано побудований позивачем гараж, перебуває у комунальній власності Диканської селищної ради. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 19 від 11.04.2025 гараж з оглядовою ямою, загальною площею 25,8 кв.м, розташований за адресою: Полтавська область, Полтавський район, Диканська територіальна громада, смт. Диканька, прибудинкова територія багатоквартирних житлових будинків по [ADDRESS] та [ADDRESS] поряд з гаражем боксового типу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідає вимогам ДБН в частині об`ємно-планувального рішення та частині розташування гаража по відношенню до будівель та споруд іншого призначення. Технічний стан гаража задовільний. По несучій спроможності та умовам експлуатації відповідають стану І, але мають дефекти та пошкодження, які не можуть понизити довговічність конструктивних елементів будівлі, при цьому необхідні роботи по захисту конструкції. Гараж є об`єктом завершеного будівництва і придатний для подальшої експлуатації (а.с. 19-24). Відповідно до листа Виконавчого комітету Диканської селищної ради від 03.10.2024 № 36/02.1-14 звернень та/або скарг від фізичних і юридичних осіб про порушення їхніх прав, викликаних будівництвом нежитлової будівлі по [ADDRESS] не надходило (а.с. 82-83). Згідно листа ДІАМ від 06.01.2025 № 55/03/13-25 перевіркою відомостей у Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, не виявлено (а.с. 87-91). Листом від 01.08.2025 № Р-02.1.1-02/115 виконавчий комітет Диканської селищної ради рекомендував позивачу [PERSON] звернутися до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт, оскільки гараж, побудований по [ADDRESS] не підпадає під перелік об`єктів, які можуть бути прийняті в експлуатацію на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 158 від 03.07.2018 (а.с. 92). Рішенням 68 сесії 8 скликання Диканської селищної ради від 22.08.2025 № 28 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів орієнтовною площею 0,0100 га в оренду, яка розташована в селищі Диканька на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, на підставі ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України (а.с. 94). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно чч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Разом з тим, відповідно до приписів статті 376 ЦК України особа, що здійснила самочинне будівництво може набути самочинно збудоване майно у власність на підставі рішення суду. Однак для цього необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в статті. Так, за змістом ч. 3 ст. 376 ЦК України у випадку, коли особа здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, визнання права власності на самочинно збудоване майно за рішенням суду можливе лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Будь-яких виключень, зокрема, і під час дії воєнного стану в Україні, чинне законодавство не передбачає. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Посилання позивача на те, що гараж побудований на земельній ділянці з цільовим призначенням «ІН-2. Зона інженерної інфраструктури», та відповідача на те, що в зоні знаходження самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна дозволяється розміщення колективних гаражів, суд відхиляє, оскільки земельна ділянка має бути відведена конкретній особі, яка здійснила будівництво. Оскільки відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про передачу позивачу у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований гараж, правові підстави для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості (гараж) за [PERSON] - відсутні. Щодо визнання позову відповідачем суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд не вправі покласти в основу рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Дана позиція узгоджується, з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 № 572/2515/15-ц. Тобто для задоволення позову повинно мати місце не лише визнання позову відповідачем, а й законні підстави для цього, які в даному випадку відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові.

Outcome: dismissed