Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

30 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] та ТОВ «ТСВ Експорт-імпорт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування арешту та заборони відчуження нерухомого майна, що перебуває у власності [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , який було накладено на підставі постанови серії АН № 385768 від 07.06.2007 державного виконавця Лукасевича Віктора Олеговича відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі на виконання судового наказу № 2н-3615, виданого 04.12.2006 Приморським районним судом м. Одеси. В обґрунтування заявленої вимоги позивачка вказувала на те, що у рамках виконання судового наказу № 2-н-3615, виданого 04 грудня 2006 року Приморським районним судом м.Одеси про стягнення із боржниці, прізвище, ім`я та по батькові якої співпадають із позивачкою, помилково накладено арешт на належну їй квартиру через відсутність ідентифікаційних відомостей стосовно боржниці, паперові матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням строку зберігання. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2026 року справу передано на розгляд до Пересипського районного суду м. Одеси на підставі п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України. 26 лютого 2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивачки адвокат Коновалов Д.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Відповідач - ТОВ «ТСВ Експорт-імпорт» та третя особа - Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції своїх представників для участі у судовому засіданні не забезпечили, причини своєї неявки суду не повідомляли, із клопотаннями не зверталися. Враховуючи неявку належним чином повідомлених відповідачів в судове засідання, які не повідомили про причини неявки та не подали відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, зі згоди представника позивачки, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. В ході розгляду справи було встановлено, що позивачці [PERSON] , [INFO] , на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого 08 серпня 2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. за реєстровим № 3290. Право власності за позивачкою було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР 29 серпня 2000 року за реєстровим номером 108, кн. 367пр, ст. 200. 26 серпня 2025 року за відомостями Одеського державного нотаріального архіву позивачка отримала інформацію про накладення обтяження на належну їй вищевказану квартиру на підставі постанови державного виконавця Лукасевича Віктора Олеговича відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі від 07 червня 2007 року серії АН № 385768 про накладення арешту на квартиру та оголошення заборони на її відчуження, винесену у рамках виконання судового наказу № 2-н-3615, виданого 04 грудня 2006 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення боргу з [PERSON] на користь TOB «ТСВ Експорт-Імпорт». За інформацією Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавче провадження, в межах якого була винесена постанова про накладення арешту на майно позивачки, знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчих документів, тому дослідити паперові матеріали виконавчого провадження неможливо. Як вбачається з постанови, арешт накладено на все майно, що належить боржниці [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Інші відомості, що ідентифікують боржницю, зокрема ідентифікаційний код, число, місяць та рік народження, у постанові відсутні. Позивачка [PERSON] не проживала за адресою: [ADDRESS] . Отже, встановлені обставини вказують на те, що обтяження нерухомого майна позивачки вчинене державним виконавцем помилково, оскільки в виконавчому документі не було вказано ідентифікаційних відомостей боржниці [PERSON] . Боржником у вказаному виконавчому провадженні є інша особа з повним співпадінням прізвища, імені та по батькові з позивачкою. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до висновків Верховного Суду арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (постанови Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15). Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо позивачки, а також те, що зазначений арешт був накладений помилково через повне співпадіння прізвища, ім`я та по батькові із боржницею та порушує законні права позивачки, перешкоджаючи реалізації права вільно володіти та розпоряджатись належним нерухомим майном, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: approved