Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Сербін Б.О. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19.04.2022 по справі № 190/152/22 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 20.05.2022 рішення набрало законної сили. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 25.08.2025 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 25.08.2025 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 31.05.2012 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 02.08.2012 по теперішній час. Відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу з власником домоволодіння [PERSON] та її малолітні діти, продовжують бути зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] має на меті продати житловий будинок, але фактично позбавлений права це зробити, оскільки нотаріус відмовить у вчиненні нотаріальних дій, через реєстрацію в будинку неповнолітніх дітей. Відповідачка не бажає добровільно зніматися з реєстрації та знімати з реєстрації за адресою: [ADDRESS] ні себе, ні своїх дітей. Таким чином, позивач позбавлений у будь-який інший законний спосіб зняти з реєстрації зареєстрованих у його домоволодінні осіб. Ухвалою суду від 11.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче засідання. 06.10.2025 року від представника Органу опіки та піклування П`ятихатської міської ради до суду надійшла заява, відповідно до якої позов не визнає та просить долучити до матеріалів справи копію свідоцтва про народження [PERSON] , копію посвідчення [NUMBER] [PERSON] та копію медичного висновку №16 про дитину-інваліда віком до 18 років [PERSON] . 08.12.2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , відповідно до якої просить підготовче засідання провести без її участі, підготовче провадження закрити та призначити справу до розгляду по суті. Крім того зазначає, що позовні вимоги не визнає, оскільки постійно проживає разом з дітьми за місцем реєстрації; дитина позивача, яка проживає разом з нею, має групу інвалідності, на підгрупі "А". Ухвалою суду від 08.12.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі, справу призначено до розгляду по суті. 29.12.2025 року відповідачем [PERSON] до суду подано заяву, в якій вона просить при винесенні рішення, врахувати те, що у неї відсутнє інше житло для проживання з дітьми та просить долучити до матеріалів справи копію медичного висновку №16 про дитину-інваліда віком до 18 років, акт щодо підтвердження фактичного місця проживання та матеріально-побутових умов проживання осіб. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сербін Б.О. в судове засідання повторно не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, від неї не надходило. Представник третьої особи - Органу місцевого самоврядування в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування П`ятихатської міської ради в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи у її відсутність, щодо задоволення позовних вимог заперечує. (а.с.27-33). Враховуючи положення ст.223 ЦПК України, а також з метою непорушення розумних строків розгляду справи, суд вирішив проводити розгляд справи без участі сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що згідно відомості про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №1399 від 05.09.2025 року виданої П`ятихатською міською радою, за адресою вул.Удільна, буд.128 Б, в м. П`ятихатки Кам`янського району Дніпропетровської області зареєстровано 4 осіб: [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 25.08.2025 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 25.08.2025 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 31.05.2012 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації з 02.08.2012 по теперішній час. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.09.2008 року, - будинок за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу ВКР 362654 р. н. 1-1695/20.08.2008/ П`ятихатська держ. нот. контора, належить [PERSON] . Згідно копії рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано.Рішення набрало законної сили 20.05.2022 р. Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] [INFO] в м.П`ятихатки П`ятихатський район Дніпропетровська область народилася [PERSON] , батьками якої зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.31) Згідно копії медичного висновку №16 про дитину інваліда віком до 18 років від 10 вересня 2024 р. [PERSON] , [INFO] має захворювання - вроджена вада розвитку головного мозку, затримка психорухового розвитку. (а.с.32-33) Згідно копії посвідчення серія [NUMBER] , - [PERSON] , [INFO] , є інвалідом з дитинства; її законний представник (опікун) - [PERSON] , [INFO] (а.с.29) Згідно акту щодо підтвердження фактичного місця проживання та матеріально-побутових умов проживання осіб від 29 грудня 2025 року [PERSON] ,1989 року народження дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; з моменту прописки постійно мешкає за вказаною адресою.(а.с.63) Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви № 7151/75, № 7152/75 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується таким принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, суд зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. В даному випадку суд враховує, що відповідач разом із своїми неповнолітніми дітьми, зокрема і з неповнолітньою дитиною позивача, яка є дитиною інвалідом, проживають та зареєстровані у спірному будинку на законних підставах, будь-яких доказів того, що останні чинять перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням матеріали справи не містять. Окремо суд звертає увагу, що вимога про визнання відповідача та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача та малолітніх дітей права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. При цьому, суд приймає до уваги й те, що відповідачка іншого житла для проживання разом з неповнолітніми дітьми, не має. Отже, саме бажання позивача продати житловий будинок, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року). Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). У статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, перевіривши доводи сторін, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні вимог відмовлено, витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed