Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] . Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку: [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі ордеру № 010763, виданого колишньому чоловіку позивача [PERSON] та членам його родини дружині (позивачу) [PERSON] та їх сину [PERSON] , родина заселилась квартиру за адресою: [ADDRESS] . Подружжя розірвали шлюб, колишній чоловік позивача [PERSON] помер, позивач вдруге вийшла заміж, наразі в квартирі зареєстровані позивач та її син [PERSON] , який не проживає у квартирі з 2007 року, виїхав з квартири з своїми речами. На спроби домовитися з ним про добровільне зняття з реєстрації місця проживання у квартирі він не погоджується. Будь-яких домовленостей між сторонами щодо користування квартирою немає. Реєстрація проживання відповідача на даний час створює для позивача труднощі, оскільки позивач хоче приватизувати дану квартиру. Ураховуючи, що в позасудовому порядку зняти [PERSON] з реєстрації неможливо, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року відкрито провадження та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02 квітня 2025 року відповідачем подано до суду зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням. На обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач зазначив, що позивач протягом багатьох років перешкоджає йому та його родині вільно користуватись квартирою, обмежуючи доступ до помешкання, відповідач періодично, частково сплачує комунальні платежі, свого житла не має, вимушено проживає разом із батьками своєї дружини у с. Малютянка, Київської області. Вказав, що між ними склались вкрай напружені відносини щодо користування квартирою. На даний час його син навчається в ліцеї в м.Боярка та відповідує там же секції. І він, і його син позбавлені доступу до квартири у перерві між заняттями, і дитина вимушена повертатись додому в с.Малютянка й знову їхати в м.Боярка. Сама ж позивачка в квартирі не проживає більше 8 років, а мешкає в с.Дібрівка Тетіївського район, а у квартирі проживає старший син [PERSON] . Тому єдиною підставою позову [PERSON] є позбавлення його права на безпоплатну приватизацію квартири. Оскільки йому протягом багатьох років чинились перешкоди в користуванні квартирою, не дають не лише проживати, а й взагалі доступу до цієї квартири, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просив суд: зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] ; вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. У підготовчому судовому засіданні 24 квітня 2025 року протокольною ухвалою зустрічний позов [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісними позовними вимогами за позовом [PERSON] та перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням та вселення. У судовому засіданні року представник позивача підтримала первісні позовні вимоги та просила такі задовольнити. У зустрічному позові просить відмовити повністю з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні року відповідач, представник відповідача заперечували проти первісного позову. Просили задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених у заявах по суті. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статтей 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами частин третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно зі статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. При цьому, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі ордеру № 010763, виданого [PERSON] виконкомом Києво-Святошинського районної ради народних депутатів 14.01.1977 року, родина з 3-х осіб (в тому числі дружина [PERSON] , син [PERSON] ) заселились у 2-кімнату квартиру загальною площею 25,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16 серпня 1978 року, що підтверджено актовим записом про розірвання шлюбу. Колишній чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчого комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. 29 жовтня 1979 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено актовим записом про шлюб №21. У другому шлюбі позивача народились діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З пояснень сторін встановлено, що діти проживали у спірній квартирі від народження та буди там зареєтровані. [PERSON] знята з реєстраційного обліку 30 вересня 2017 року. На час розгляду справи в суді у квартирі [ADDRESS] зареєстровані тільки [PERSON] (мати) та [PERSON] (син). З листа КП «Боярське головне виробниче управління ЖКГ» Боярської міської ради листом від 15.11.2024 року за № 632/1 вбачається, що особовий рахунок № [NUMBER] на квартиру за адресою: [ADDRESS] відкритий на позивача [PERSON] .. Також матеріали справи містять підтвердження договірних відносин щодо надання житлово-комунальних послуг по зазначеній квартирі копіями договору з газопостачання, договору з теплопостачання, договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів та квитанції на оплату послуги. Актом депутата Боярської міської ради Дуднікової Л.І. від 28.10.2024 року зафіксовано факт тривалого не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні з пояснень сторін та допитаних в судовому засіданні свідків встановлено, що [PERSON] у 2007 року одружився з [PERSON] та подружжя проживало у батьків дружини у [ADDRESS] . Як пояснив відповідач [PERSON] та підтвердила його дружина [PERSON] , то був вимушений переїзд, оскільки з 2007 року йому постійно чинились перешкоди у проживанні та користуванні квартирою. Позивачка віддала сину всі його речі. Всі роки він намагався вселитись до квартири, але постійно йому та його дружину чинили перешкоди. Не зареєстрували місце проживання і їх сина [PERSON] . За весь час вони лиш кілька разів мали змогу ночувати в цій квартирі. При цьому [PERSON] ніс витрати на утримання майна. Натомість у противагу показам свідка [PERSON] - свідками [PERSON] та [PERSON] підтверджено, що відповідач після одруження у 2007 році виїхав з квартири за адресою: [ADDRESS] , з того часу більше 15 років проживає із своєю родиною за іншою адресою, спірною квартирою не цікавиться, житлово-комунальні послуги не сплачує, власні речі не зберігає. Будь-яких перешкод з 2007 року по теперішній час позивач не чинить відповідачу, жодного разу не бачили наряду поліції, не були свідком розмов чи суперечок щодо між позивачем та відповідачем щодо проживання у спірній квартирі, у зазначеній квартирі проживає позивач. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказав на те, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Добровільно знятись з реєстрації із спірної квартири відповідач відмовився, у позивача наявні перешкоди у здійсненні нею своїх прав у складі права власності, таких як приватизація, вільне володіння, розпорядження та користування своїм майном, виникли проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, чим об`єктивно порушуються права позивача. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) підтвердив, що після одруження у 2007 році виїхав на постійне місце проживання до батьків дружини. Зазначив, що позивач за первісним позовом чинила перешкоди у його проживанні у квартирі, у зв`язку з чим відповідач вимушений звернутись із зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням та вселення. Також повідомив суду, за житлово-комунальні послуги по квартирі з 2007 року НЕ платив у зв`язку з не проживанням у даній квартирі; більше 10 років не може потрапити до квартири, перешкоди у користуванні квартирою проявлялись у тому, що забрали ключі, додзвонитись не можливо; спілкування з мамою припинено з 2021 року по теперішній час; перед народженням у 2012 року сина, разом з дружиною добудували будинок її батьків, фактично збільшивши площу на 50 кв.м. На підтвердження зазначених у зустрічній позовній заяві обставин перешкод у користуванні квартирою та наявністю інтересу до квартири, відповідач за первісним позовом долучив копію листа від 28.11.2024 року до матері [PERSON] , який був направлений засобами поштового зв`язку 04.12.2024 року з вимогою надати доступ до квартири, доказів отримання позивачем такого листа відповідачем не надано; долучив копії квитанцій за оплату 81,50 грн. 21.10.2024 року за доставку газу; за оплату 509,24 грн. 21.10.2024 року за споживання газу; за оплату 1000,00 грн. 12.12.2024 року за послуги теплопостачання; за оплату 280,00 грн. 12.12.2024 року за утримання будинку, вивіз ТПВ; за оплату 280,00 грн. 06.01.2025 року за утримання будинку, вивіз ТПВ; за оплату 280,00 грн. 05.02.2025 року за утримання будинку, вивіз ТПВ; за оплату 280,00 грн. 07.03.2025 року за утримання будинку, вивіз ТПВ. Свідок (дружина) відповідача [PERSON] підтвердила, що після одруження у 2007 році у спірній квартирі проживали 4 осіб батьки, сестра і старший брат, тому через бажання виключити прямий конфлікт почали проживали вдома у дружини відповідача за адресою: [ADDRESS] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] були тільки на свята. За весь період (з 2007 року по 2022 року) свідок з своїм чоловіком, відповідачем по справі та спільним сином три рази ночували у квартирі позивача, одночасно в квартирі були батьки, старший брат, сестра. Останній раз свідок бачила позивача в 2021 році, на святкування її дня народження; в спірній квартирі останній раз була до війни. Свідок не навела прикладів чинення перешкод у доступні позивачу за зустрічним позовом до квартири; про оплату та розмір таких оплат чоловіком комунальних послуг знала тільки зі слів свого чоловіка [PERSON] , особисто не бачила; свідку не відомо чи викликалась поліція через чинення перешкод у доступі до квартири. Про факт не проживання позивачки у спільній квартирі відомо зі слів спільних знайомих. Зважаючи на предмет та підстави позову, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Аналіз статей 71, 72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин (Постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі N 490/12384/16-цз). У постанові від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Європейський суд з прав людини у своїх чисельних рішеннях неодноразово зазначав, що п.1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до рішень ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.» та від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus» такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таким чином, оцінивши докази у справі, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] , який зареєстрований у неприватизованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , з власної ініціативи у 2007 році покинув квартиру та не проживає в ній, а тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою. Докази поважності причин відсутності суду не надав, а по суті обмежився власними поясненнями. А відтак, суд вважає, що первісний позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням та вселення, суд дійшов наступного висновку. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). В постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року (справа № 560/898/16-ц) висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Відповідно до вимог ЖК Української РСР, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, а членом сім`ї наймача може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не проживав разом із [PERSON] як член родини з 2007 року, а відтак відсутні правові підстави для його вселення. Крім того, суд бере до уваги пояснення самого позивача за зустрічним позовом, який підтвердив, що з 2007 році проживає в будинку батьків дружини за адресою: [ADDRESS] , тобто йому є де проживати. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки позивач за зустрічним позовом та його представник не надали судові доказів чинення перешкод відповідачем за зустрічним позовом у користуванні [PERSON] спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] в розумінні ст.76-80 ЦПК України, при цьому представник відповідача за зустрічним позовом заперечувала наявність таких перешкод з боку відповідача. Натомість судом встановлено, що після одруження, [PERSON] час від часу приходи в гості до матері, кілька разів там з дружною ночував. Але за весь період відсутності відсутні докази того, що [PERSON] намагався вселитись до квартири, але йому чинились постійно перешкоди. По суті [PERSON] проявляв бездіяльність протягом двадцяти років у разі наявності в нього бажання проживати у спірній квартирі, тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, так як судом не встановлено порушеного права та інтересу позивача за зустрічним позовом відповідачем, у зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ст.ст.9, 64, 71, 72 Житлового кодексу України,

Outcome: approved