Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

Представник [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить виділити автомобіль марки КІА SPORTAGE (2017 року випуску, номер кузова: [NUMBER] ) у власність [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частки в праві спільної сумісної власності на такий автомобіль в сумі 329 715, 00 гривень, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у шлюбі, під час спільного проживання в якому за спільні кошти придбали автомобіль марки КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира у справі №295/10280/18 від 22.08.2018 шлюб між сторонами розірвано.Після розірвання шлюбу [PERSON] вільно користується вказаним автомобілем, проживає у придбаній сторонами квартирі. [PERSON] не має доступу до автомобіля та не потребує його, а тому звернувся до суду з даною позовною заявою про поділ майна подружжя шляхом здійснення компенсації частини його вартості. Ухвалою від 18.08.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження (т. 1 а.с. 41). 15.09.2026 представник [PERSON] адвокат Ясинецька-Писаревська Н.М. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом такого строку. В обґрунтування відзиву зазначила, що 01.10.2018 позивач звернувся до відповідача з письмовою пропозицією поділити спільне майно, у тому числі спірний автомобіль. В подальшому, позивач, змінивши свою позицію, в усній формі повідомив відповідача про відсутність претензій щодо автомобіля. Відмова доньки від спілкування з батьком через образу, а також подання відповідачкою в інтересах дитини заяви про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів з позивача за кордоном і стали дійсними мотивами подання позивачем цього позову про поділ майна шляхом стягнення компенсації за автомобіль. Надумку відповідача, строк позовної давності, що був продовжений на час карантину та сплив 30.06.2023. Визначена позивачем ринкова вартість автомобіля на думку відповідача є завищеною і не відповідає його дійсній вартості з урахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП 31.01.2024, що підтверджується постановою Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2024 року у справі №295/2070/24. У зв?язку з цим відповідачкою замовлено проведення товарознавчої експертизи для здійснення оцінки автомобіля і встановлення його дійсної ринкової вартості. (т. 1 а.с. 46-47). 04.09.2025 від представника [PERSON] адвоката Ясинецької-Писаревської Н.М. надійшла зустрічна позовна заява, в якій остання просила: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за житлово комунальні послуги на загальну суму 76893,62 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення робіт по технічному обслуговуванню і ремонту автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ) на загальну суму 41562,73 грн та витрати на страхування цивільно-правової відповідальності спірного авто на загальну суму 4200 грн; - стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати (т. 1 а.с. 72-75). Ухвалою суду від 17.09.2025 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви (т. 1 а.с. 78). Постановою Житомирського апеляційного суду від 30.10.2025 частково скасовано ухвалу від 17.09.2025 про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви, а саме - в частині відмови в прийнятті зустрічного позову щодо стягнення витрат на проведення робіт із технічного обслуговування та ремонту автомобіля КІА SPORTAGE та витрат на страхування цивільно-правової відповідальності (т. 1 а.с. 136-138). Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 17.11.2025 прийнято зустрічну позовну про стягнення витрат за проведення робіт по технічному обслуговуванню і ремонту автомобіля КІА SPORTAGE та витрат на страхування цивільно-правової відповідальності (т. 1 а.с. 146). 13.01.2026 від представника [PERSON] адвоката Ясинецької-Писаревської Н.М. надійшла заява про збільшення/зменшення зустрічних позовних вимог, в якій адвокат просила прийняти таку зустрічну позовну заяву з урахуванням : - збільшення розміру позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат за проведення робіт, оплату запчастин, матеріалів по технічному обслуговуванню і ремонту автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ) до суми 61236, 94 грн; - зменшення розміру позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат за страхування цивільно-правової відповідальності вказаного автомобіля до суми 3802, 00 грн (т. 1 а.с. 148-149). Зустрічною позовною заявою в новій редакції представник [PERSON] адвокат Ясинецька-Писаревська Н.М. просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення робіт, оплати запчастин, матеріалів по технічному обслуговуванню і ремонту автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ) на загальну суму 61236, 94 грн та витрати за страхування цивільно-правової відповідальності на загальну суму 3 802, 00 грн (т. 1 а.с. 150-151). Ухвалою суду від 15.01.2026 прийнято до розгляду заяву про збільшення та зменшення частини вимог зустрічної позовної заяви представника [PERSON] адвоката Ясинецької-Писаревської Н.М. до [PERSON] про стягнення витрат на належне утримання спільного майна (в новій редакції) (т. 1 а.с. 178). В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Антонович О.С. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, а також відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою за необгрунтованістю. Зазначила, що надані [PERSON] документи підтверджують витрати на утримання майна що понесені відповідачкою вже після розірвання шлюбу, оскільки вона одноособово користувалася спірним автомобілем у власних потребах, ці витрати мають покладатися виключно на неї. Також зазначила, що оплата за оформлення страхового полісу №43553 оформлена у листопаді 2017 року в період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто за рахунок спільних коштів подружжя. Наголосила, що пропозиція досудового врегулювання спору від 01.10.2018 не свідчить про наявність спору між сторонами на той момент, а була лише пропозицією щодо добровільного поділу майна в позасудовому порядку, що не є доказом порушення права, з якого починається перебіг строку позовної давності. Представник [PERSON] [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову у повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом. Зазначила, що [PERSON] пропущено строк позовної давності. Згідно наданого висновку товарознавчої експертизи автомобіль не є новим, його реальна ринкова вартість є значно нижчою за ту, яку зазначив позивач у первісному позові, автомобіль перебував у ДТП, що сталася з вини третьої особи, а не [PERSON] в зв"язку з чим втратив свою вартість. Також адвокат зазначила, що оскільки автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, то [PERSON] зобов`язаний відшкодувати [PERSON] половину витрат на обслуговування автомобіля пропорційно до своєї частки та половину витрат на страхування спірного майна. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 28.07.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб між сторонами, актовий запис №948. У шлюбі за спільні кошти сторін, останніми придбано автомобіль марки КІА SPORTAGE 2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] , що підтверджується відповіддю на адвокатський запит Головного сервісного центру МВС (а.с. 9), а також не заперечується сторонами, автомобіль після покупки було зареєстровано на [PERSON] . Рішенням Богунського районного суду міста Житомира у справі №295/10280/18 від 22.08.2018 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8). Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у користування та володінні [PERSON] , що не заперечувалось сторонами. 01.10.2018 [PERSON] звернувся до [PERSON] з письмовою пропозицією поділити спільне майно подружжя квартиру [ADDRESS] , а також спірний автомобіль, не чинити перешкод у користування спільним майном (а.с. 48). 31.01.2024 за адресою: [ADDRESS] , водій [PERSON] керуючи т/з Peugeot д.н.з. [NUMBER] , при виїзді з другорядної дороги, не надав дорогу т/з Kia Sportage д.н.з. [NUMBER] , який рухався по вул. Ю. Тютюнника, та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Богунського районного суду м. Житомира №295/2070/24 від 16.02.2024 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн (т. 1 а.с. 65). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Щодо поділу спірного майна Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма закону встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Оцінка майна яке підлягає поділу має здійснюватися з урахуванням Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2001 року № 1440, яким визначено загальні засади. Відповідно до п. 51 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" (далі - Національний стандарт № 1), незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Водночас, відповідно до п. 56 Національного стандарту № 1, Звіт про оцінку майна складається в електронній та паперовій формі, якщо складання звіту про оцінку майна в паперовій формі передбачено нормативно-правовими актами з оцінки майна або договором на проведення оцінки майна, та може складатися в повній або стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; дату оцінки та дату завершення складення звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства; мету проведення оцінки та обґрунтування вибору відповідної бази оцінки; перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких проводиться оцінка; перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки; виклад усіх припущень, у межах яких проводилася оцінка; опис та аналіз зібраних і використаних вихідних даних та іншої інформації під час проведення оцінки; висновки щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об`єкта оцінки; виклад змісту застосованих методичних підходів, методів та оціночних процедур, а також відповідних розрахунків, за допомогою яких підготовлено висновок про вартість майна; письмову заяву оцінювача про якість використаних +вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість; висновок про вартість майна; додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки. З викладеного випливає, що підготовці та проведенню незалежної експертизи визначення вартості майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Наведений правовий висновок викладено у постановах Верховною Суду від 07.04.2021 по справі № 753/3055/18, від 19.05.2021 по справі № 523/17998/17. Згідно висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 25.06.2025 №10/06/25, наданого разом з позовною заявою [PERSON] , середня ринкова ціна автомобіля КІА SPORTAGE, 2017 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , складає 659430, 00 грн (т. 1 а.с. 10-27). Відповідно до п. 4 вказаного висновку об?єкт дослідження для огляду надано не було. Відповідно ідентифікація не проводилася. Пробіг, технічний стан та комплектність не встановлено. Дослідження проведено згідно вихідних даних, наданих замовником ( [PERSON] ). Згідно п.7.4 Методики [3] визначена середня ринкова вартість КТЗ. Всю відповідальність за надані вихідні дані несе виключно замовник дослідження. Оскільки, експертне дослідження від 25.06.2025 №10/06/25 проведено без огляду спірного транспортного засобу, без урахування пробігу та технічного стану, комплектності, враховуючи що доступ до транспортного засобу є можливим, оскільки використовується відповідачем, суд вважає висновок від 25.06.2025 №10/06/25 не належним доказом щодо визначення вартості майна. Згідно висновку експерта №3431 транспортно-товарознавчої експертизи цього ж автомобіля від 15.01.2026, замовником якого є [PERSON] , ринкова вартість автомобіля КІА SPORTAGE, р/н [NUMBER] , 2017 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , з урахуванням його фактичного технічного стану, становить 503874, 06 грн (т. 1 а.с. 191-221). При складанні такого висновку експертом здійснювався огляд колісного транспортного засобу, що підтверджується відповідним протоколом, за таких обставин, суд визнає даний висновок належним доказом визначення вартості спірного майна. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки сторони не заперечували, що спірним транспортним засобом користується відповідач, а позивач просить стягнути компенсацію половини вартості спільно набутого в період шлюбу майна, суд приходить до висновку про можливість виділу [PERSON] в особисту власність автомобіля марки КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ) та стягнення з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки в праві спільної сумісної власності на такий автомобіль в сумі 251 937,03 гривень. Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт щодо проведення експертизи з визначення вартості спірного майна, витрати [PERSON] складають 4752,84 грн.( а.с. 223-224), які підлягають до стягнення з [PERSON] . Щодо строків позовної давності. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу («STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM», № 22083/93, № 22095/93, § 51; від 22 жовтня 1996 року; «ZOLOTAS v. GREECE» (No. 2), № 6610/09, § 43, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу («GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA», № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України). Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно положень статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15). Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13.07.2020 у справі № 570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 24.02.2021 у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19), від 11.10.2023 у справі № 359/6727/21 (провадження № 61-13181св23), від 29.04.2024 у справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23), від 02.08.2024 у справі № 289/2115/21 (провадження № 61-15879св23). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ч. 2 ст. 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16 та постанові Верховного Суду від 30.04.2025 у справі № 761/13101/21 (провадження № 61-16652св24). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України N 530-IX від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати"). Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. У пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі N 199/782/21 (провадження N 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі N 938/632/20 (провадження N 61-16716св21). З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України N 651 від 27 червня 2023 року "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. [PERSON] звернувся до суду з позовом у липні 2025 року, тобто вже після відміни карантину. З 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX (з наступними змінами). Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний Закон набрав чинності 17 березня 2022 року. Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів. Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України втратив чинність з 04 вересня 2025 року на підставі Закону N 4434-IX від 14 травня 2025 року, проте діяв на час звернення позивача до суду. За таких обставин, суд проиходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом та підстав для застосування строку позовної давності не має. Щодо зустрічних позовних вимог. [PERSON] зазначила у зустрічній позовній заяві, що в період з вересня 2018 року по теперішній час одноосібно та повністю за власний рахунок здійснювала усі витрати, пов`язані з технічним обслуговуванням та ремонтом спірного автомобіля на загальну суму 122473, 87 грн. Позивач за зустрічним позовом просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину витрат за проведення робіт по технічному обслуговуванню і ремонту автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ) на загальну суму 61236,94 грн. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначила, що нею понесено витрати на страхування цивільно-правової відповідальності спірного авто на загальну суму 7604,00 грн. та просила стягнути з відповідача половину вказаних витрат в сумі 3802,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. За положеннями ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто вказана стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, незалежно від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому прав володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку з утримання належного йому на праві власності майна може створювати небезпеку для третіх осіб. В підтвердження проведених витрат проведення робіт по технічному обслуговуванню і ремонту автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску) надано акти виконаних робіт, накладні, рахунки фактури, виписки по рахунку про проведення відповідних розрахунків, а саме( Т.1 а.с. 168-241): №Номер та дата акту/ накладної, квитанціїнайменування робіт/ матеріалівСума, грнДата сплати 1.Акт виконаних робіт від 03.04.2019 року № ЗН- 0020260Поліровка та використані матеріали - емаль, перелік згідно акту711,7803.04.2019 2.Акт виконаних робіт від 13.05.2019 року № ЗН- 0021307Заміна оливи, перевірка технічного стану, тощо - перелік робіт згідно акту5865,8813.05.2019 3.Акт виконаних робіт від 21.09.2019 року № ЗН- 0024633Адаптація АКПП55221.09.2019 4.Акт виконаних робіт від 3 1.01.2020 №ЗН-0027688Фарбування, інші роботи, використані матеріали перелік робіт, матеріалів згідно акту22826,5231.01.2020 5.Акт виконаних робіт від 31.01.2020 №ЗН-0027792Двері ремонт крило134431.01.2020 6.Акт виконаних робіт від 18.05.2020 №ЗН-0029666Ходова, колодки, інше перелік робіт, матеріалів згідно акту4104,7718.05.2020 7.Акт виконаних робіт від 30.05.2020 №ЗН-0029979перелік робіт, матеріалів згідно акту4147,5201.06.2020 8.Акт виконаних робіт від 09.06.2020 № ЗН-0029979Перевірка ходової12010.06.2020 9.Акт виконаних робіт від 23.09.2020 №ЗН-0032365перелік робіт, матеріалів згідно акту265,4224.09.2020 10.Акт виконаних робіт від 07.05.2021 №ЗН-0037487перелік робіт, матеріалів згідно акту6960,7411.05.2021 11.Акт виконаних робіт від 01.06.2022№ЗН-0044390перелік робіт, матеріалів згідно акту4694,2601.06.2022 12.Рахунок-фактура від 30.06.2022 №0000001896Фільтр салону - перелік робіт, матеріалів згідно рахунку602,5530.06.2022 ІЗ.Згідно квитанції від 29.07.2023Масло синтетичне hyindai mobi 6 k162029.07.2023 14.Згідно квитанції від 29.07.2023Фільтр масло hyindai accent39829.07.2023 15.Акт виконаних робіт від 11.1 1.2022 № ЗН-0046852Діагностика електрообладнання - перелік робіт, матеріалів згідно акту67211.11.2022 16.Акт виконаних робіт від17.03.2023№ЗН-0048665перелік робіт, матеріалів згідно наряду-замовлення7851.6020.03.2023 17.Акт виконаних робіт від 11.03.2023№ЗН-048603перелік робіт, матеріалів згідно акту12312,1813.03.2023 18.Акт виконаних робіт від 22.08.2023№ЗН-0051116перелік робіт, матеріалів згідно акту228,9622.08.2023 19.Видаткова накладна РН- 0000577 від 07.05.2024Молдінг заднього крила1141,7307.05.2024 20.Видаткова накладна РН- 0000578 від 07.05.2024Захисна плівка729.1407.05.2024 21.Акт виконаних робіт від 29.09.2025№ЗН-0062090перелік робіт, матеріалів згідно акту та наряду на замовлення21098,9829.09.2025 22.Згідно квитанцій від 09.11.2018Шини 4 шт.1080009.11.2018 23.Акт виконаних робіт від 06.01.2026перелік робіт, матеріалів згідно акту13425,8406.01.2026 Всього : 122473,87 Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини вартості витрачених коштів на утримання автомобіля марки КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ) за період з 03.03.2019 по 06.01.2026 в сумі 61 236,94 грн. В підтвердження понесених [PERSON] витрат на сплату коштів на страхування цивільної-правової відповідальності позивачем за зустрічним позовом надано ряд полісів страхування цивільно-правової відповідальності автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ), а саме( а.с.152-159): 03.11.2017 укладено поліс № АК/7743553 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 04.11.2017 до 03.11.2018, страховий платіж в розмірі 678,00 гри. сплачений 06.1 1.2017; 07.11.2018 укладено поліс № АМ/6781802 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників н аземних транспортних засобів, строк дії з 07.1 1.2018 до 06.1 1.2019. страховий платіж в розмірі 644,00 грн. сплачений 08.1 1.2018: 06.11.2019 укладено поліс № АО/4429389 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 07.11.2019 до 06.11.2020. страховий платіж в розмірі 1038,00 грн. сплачений 07.11.2019; 04.11.2020 укладено поліс № АР/5028998 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 07.11.2020 до 06.11.2021. страховий платіж в розмірі 1038,00 грн. сплачений 05.11.2020; 04.04.2023 укладено поліс № 213966466 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 04.04.2023 до 03.04.202-6 страховий платіж в розмірі 1598,00 грн. сплачений 05.04.2023; 29.03.2024 укладено поліс № 220081365 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 04.04.2024 до 03.04.2025. страховий платіж в розмірі 1688,00 гри. сплачений 01.04.2024; 01.04.2025 укладено поліс № 228209831 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 04.04.2025 до 03.04,2026. страховий платіж в розмірі 1598,00 грн. сплачений 02.04.2025. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення витрат, понесених позивачем за зустрічним позовом, на сплату коштів на страхування цивільної-правової відповідальності на автомобіля КІА SPORTAGE (2017 року випуску; номер кузова: [NUMBER] ), підлягає до задоволення, за виключенням витрат понесених в 2017 році під час спільного проживання сторін, та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 3802,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з позовною заявою, враховуючи положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», позивач за первісним позовом сплатив судовий збір в сумі 3297,15 грн (а.с.28 ). Оскільки позовні вимоги позивача за перівсним позовом задоволено частково, суд на підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір 2519,35 грн. При зверненні до суду з зустрічною позовною заявою, враховуючи положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», позивач за зустрічним позовом сплатила судовий збір в сумі 1226,56 грн. Оскільки позовні вимоги позивача за зустрічним позовом задоволено в повному обсязі, суд на підставі ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь [PERSON] 1211,20 грн судового збору.

Outcome: partial