Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

17.06.2025 позивач звернувся до суду із вказаним позовом. І.Стислий виклад позиції позивача. Позов мотивує тим, що слідчим відділом Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області під процесуальним керівництвом прокурорів Коломийської окружної прокуратури здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020090180000571 від 26.06.2020 року щодо нього за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України. 30.06.2020 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України. 08.03.2023 вироком Коломийського міськрайонного суду його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 12750 грн., грошові кошти в сумі 8000 грн конфісковано в дохід держави. 29.05.2023 ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду вирок Коломийського міськрайонного суду від 08.03.2023 залишено без змін. 11.04.2024 колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду України ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29.05.2023 щодо нього скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 30.07.2024 ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду вирок Коломийського міськрайонного суду від 08.03.2023 залишено без змін. 06.05.2025 колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду України вирок Коломийського міськрайонного суду від 08.03.2023 та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30.07.2024 щодо нього скасовано і вищевказане кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпні можливості їх отримання. Отже, з 26.06.2020 по 06.05.2025 він безпідставно перебував під слідством та судом 58 повних місяців. Весь цей час свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнавав та був змушений доводити свою невинуватість. Вказане спричинило йому моральні страждання руйнувало його душевний спокій, завдало моральні переживання, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. за вказаний період часу перебування під слідством та судом він зазнав значних душевних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою працівників правоохоронних органів щодо нього, безпідставне звинувачення у вчиненні злочину, був змушений жити в умовах страху і приниження. Усвідомлення того, що його незаконно засуджено протягом тривалого часу, принижувало честь, гідність та ділову репутацію в очах оточуючих, рідних, сусідів та друзів. Зменшилося суттєво коло друзів після порушення кримінального провадження щодо нього, йому доводилося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними, сусідами, що він не злочинець, що викликало в нього стан крайнього душевного неспокою та сорому. Протягом майже 5 років він змушений був з`являтися за викликом до правоохоронних органів та суду, витрачав для цього свій час та кошти. Ці обставини вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх прав. Від постійної напруги та переживань в нього розвинулася гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця із застійною серцевою недостатністю, через що він змушений постійно лікуватися. Від сильних душевних переживань за нього у доньки позивача [PERSON] погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим у 2022 році вона перебувала на стаціонарному лікуванні із діагнозом головний біль напруги, лікування вона продовжує і на даний час. Посилаючись на норми Конституції України, ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, що діє під час розгляду справи (8000 грн.) та тривалість перебування під слідством і судом (58 місяців) просив стягнути за рахунок Державного бюджету України на його користь 464000 грн. моральної шкоди. Крім того, просив стягнути на його користь сплачений ним за вироком суду штраф в сумі 12750 грн. та 8000 грн. конфіскованих в дохід держави. 2.Стисллий виклад позиції відповідачів. 08.07.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заву представника Івано-Франківської обласної прокуратури, в якому виконувач обов`язків керівника просив відмовити в задоволені позову [PERSON] з підстав не надання позивачем жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів прокуратури в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження щодо позивача. Крім того, на думку відповідача, не доведено наявність моральної шкоди в заявленому розмірі. Сам виклад обставин у позовній заяві не є доказом. Позивачем , на думку відповідача , не доведено втрату соціальних зв`язків, зниження авторитету серед колег. Сам по собі факт звернення за медичною допомогою, на думку відповідача, не свідчить про причинний зв`язок між захворюванням позивача та притягненням його до кримінальної відповідальності. Крім того, відповідач вказує, що будь-які докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням доньки позивача та притягненням позивача до кримінальної відповідальності відсутні. Не підтвердження і зміни звичного ритму життя позивача та зменшення кола друзів, приниження його репутації. 10.07.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заву представника ГУНП в Івано-Франківській області, в якому представник просив відмовити в задоволені позову [PERSON] виходячи з того, що позивачем не надано доказів протиправності та безпідставності дій працівників поліції під час розслідування кримінальної справи відносно позивача, а також спричинення цими діями йому моральних страждань. Заявлений розмір та розрахунки моральної шкоди не обґрунтований. Вважає не коректним розрахунок часу перебування позивача під слідством та судом з 26.06.2023 (з моменту внесення відомостей до ЄРДР) по 06.05.2025 ( до дня закриття кримінального провадження Касаційним кримінальним судом), тобто 58 місяців, та вважає, що правильним є період з 30.06.2020 (з моменту повідомлення позивачу про підозру) по 08.03.2023 (до дня винесення вироку Коломийським міськрайонний судом) , тобто 32 місяці. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не доведено заподіяння позивачу шкоди, порушення у нього звичайного укладу життя, протиправність дій працівників поліції та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників поліції і заподіяною шкодою. Щодо стягнення сплаченої суми штрафу 12750 грн. та конфіскованих в дохід держави 8000 грн., відповідач вважає. що позивач мав би реалізувати своє право на повернення цих грошових сум шляхом звернення до виконавчої служби. 22.07.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якій він наполягав на задоволені позову з підстав вказаних в ньому. Додав. що постановою Верховного Суду від 06.05.2025 року кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Верховний Суд дійшов висновку, що пропозиція неправомірної вигоди з боку [PERSON] була спровокована поведінкою працівників поліції. Протиправність дій працівників правоохоронних органів щодо нього, яка виразилась у провокуванні злочину доведена у суді, що стало наслідком незаконного оголошення йому підозри у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України та подальшого незаконного засудження і додаткового доказування не потребує. Крім того, вказує, що під час досудового розслідування і працівниками поліції, і прокуратури порушувалися норми закону щодо позивача. що стало приводом для звернення із заявами про вчинення кримінального правопорушення та зі скаргами на протиправні дії. Крім того, звертає увагу, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачений перелік підстав за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, серед яких є закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпні можливості їх отримання, що є реабілітуючою підставою. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право особі на відшкодування шкоди в розмірах та порядку, передбаченому вказаним вище Законом. 3. Процесуальні дії суду 23.06.2025 року ухвалою Коломийського міськрайонного суду відкрито загальне провадження в цивільній справі та призначено підготовче засідання на 27.08.2025 рік з викликом учасників. 06.10.2025 року ухвалою Коломийського міськрайонного суду залучено співвідповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. 06.10.2025 року ухвалою Коломийського міськрайонного суду підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 25.11.2025 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов та відповідь на відзив та просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заві та відповіді на відзив. Додатково пояснив, що працівники поліції діяли незаконно та спровокували злочин, який потім розслідували і суд вироком визнав його винним, але Верховний Суд за його касаційною скаргою скасував вирок суду і закрив кримінальне провадження, підтвердив факт провокації. Саме ці незаконні дії працівників поліції та прокуратури призвели до його незаконного засудження. У зв`язку із незаконним обвинуваченням, засудженням та перебуванням під слідством та судом, протягом 58 місяців він зазнав моральних страждань. На час здійснення кримінального провадження та на зараз, він працював і працює у вагонному депо, роботу не змінював, але від колег зазнавав принижень, деякі насміхалися з нього, називали злочинцем, зеком, питали «коли будеш сидіти?», у зв`язку із чим він змушений був виправдовувався, переживав, уникав спілкування, що призвело до погіршення стосунків з цими колегами. Раніше він користувався повагою серед колег, але у зв`язку зі слідством та судом щодо нього втратив повагу. Також односельці дізналися про притягнення його до кримінальної відповідальності і змінили своє ставлення до нього. Через незаконне звинувачення та засудження в нього погіршився стан здоров`я, а також захворіла його неповнолітня донька, яка дуже переживала за його долю, що викликало в неї сильний головний біль і стало підставою для її госпіталізації та лікування до теперішнього часу. Зазначив, що розмір моральної шкоди в сумі 464000 він вирахував, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та тривалості перебування під слідством та судом, а саме 8000 грн.*58 міс.=464000 грн. Призначений вироком суду штраф в сумі 12750 він сплатив повністю, а тому просить стягнути вказану суму на його користь. Крім того, вироком суду конфісковано в дохід держави 8000 грн., що належать йому, які він також просить стягнути на його користь. Представник Івано-Франківської обласної прокуратури Козій Н.А. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що позивач не був виправданим, а кримінальне провадження щодо нього закрито з нереабілітуючих підстав, тому відсутні підстави для відшкодування йому моральної шкоди. Крім того, зазначила, що відсутні докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями та моральною шкодою. Щодо хвороби доньки позивача, просила не брати до уваги докази як неналежні, оскільки така шкода якщо і завдана, то не позивачу. Представник ГУНП в Івано-Франківській області Король К.В. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позов. Зазначила, що заявлений розмір моральної шкоди не співмірний, оскільки позивач не був затриманий, до нього не застосовано запобіжний захід та позбавлення волі. Не доведено позивачем, що наявність хвороб у позивача та його доньки є наслідком незаконних дій працівників поліції. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, до суду подав клопотання, в якому зазначив, що вважає Головне управління неналежним відповідачем і просив замінити на належного, а саме Державну казначейську службу України. В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] показала, що позивач є її чоловіком. Більше п`яти років тому його звинувачували у дачі хабаря, проводили слідство потім судовий розгляд справи. Це негативно позначилося на його здоровї, весь цей час чоловік хвилювався, нервував, у нього піднімався тиск, боліло серце, з цього приводу він звертався до лікарі, проходив лікування, приймає ліки до тепер. Також ці події з батьком позначилися на здоров`ї доньки [PERSON] , якій в той період було 15 років. в неї почалися сильні головні болі і лікарі говорили, що це можливо через сильні хвилювання. [PERSON] показала, що позивач є її батьком. У 2021 році через притягнення батька до кримінальної відповідальності, під час слідства та судового розгляду справи щодо нбого, вона сильно хвилювалася та переживала за батька, за його долю, що призвело до захворювання і в 2022 році вона потрапила до лікарні з діагнозом головний біль напруги. Проходила лікування, не одужала і до тепер. Додала, що за період слідства та судових слухань батько також сильно хвилювався на грунті чого в нього розвилася гіпертонічна хвороба та хвороба серця, окрім того притягнення батька до кримінальної відповідальності негативно позначилося на його репутації та репутації всієї сім`ї, багато хто із знайомих припинили спілкування з ними. Суд заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази та заслухавши покази свідків, дійшов таких висновків. 4.Встановлені судом фактичні дані Судом встановлено, що слідчим СВ Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 1202009180000571, відомості про яке внесені до ЄРР 26.06.2020 року за ознаками ч.1 ст.369 КК України (а.с.39-40) 30.06.2020 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України (а.с.23-25) Вироком Коломийського міськрайонного суду від 08 березня 2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12750 грн. Речові докази, а саме грошові кошти у сумі 8000 грн. 16 купюрами номіналом 500 грн. кожна серіями та номерами ВБ843826, ХБ2993801, ЛИ0047638, ФЗ3472486, ФД0324571, УЖ4308160, ВВ2096537, МБ6127639, ФД2037167, УГ4595993, УД2355357, ЛБ6161643, ХЖ8630647, ФБ4979890, ЗЗ2101688, ВВ7991589 конфісковано в дохід держави. (справа №346/2640/20) (а.с.10-17). Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29.05.2023 року, вказаний вирок суду відносно [PERSON] залишено без змін. 11 квітня 2024 року касаційний суд скасував цю ухвалу та повернув справу на новий апеляційний розгляд. Після нового апеляційнго розгляду ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2024 року, вказаний вище вирок суду відносно [PERSON] залишено без змін. Постановою колегії судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 травня 2025 року вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 березня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2024 року відносно [PERSON] скасовано. Кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (а.с.18-20). Таким чином, [PERSON] перебував під слідством та судом 58 місяців. Відповідно до квитанцій від 23.10.2023, 20.11.2023, 21.12.2023, 20.01.2024, 19.02.2024 та 19.03.2024 на суму 2125,00 грн. кожна [PERSON] сплачено штраф в сумі 12750 грн., тобто виконано вирок суду (152-155) Відповідно до довідки від 02.06.2025 [PERSON] 19.03.2024 знятий з обліку у Коломийському районному відділі філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області у зв`язку із сплатою штрафу. (а.с.22) Відповідно до листа начальника Коломийського відділу ДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області від 04.03.2026 та квитанції від 06.09.2023 про конфіскацію коштів, згідно виконавчого листа№346/2640/20 і платіжних інструкцій від 07.09.2023 про перерахування коштів [PERSON] (витрати виконавчого провадження) та надходження конфіскованої національної валюти в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом №346/2640/20 щодо конфіскації в дохід держави, тобто виконано вирок суду щодо конфіскації грошових коштів в сумі 8000 грн. в дохід держави (а.с.147-151). Під час досудового слідства в кримінальному провадженні щодо [PERSON] останній неодноразово звертався із заявами до прокурора, до слідчого щодо неправомірних дій щодо нього з боку працівників поліції, вважав себе невинним у пред`явленому звинувачені та клопотав про проведення неохідних слідчих дій для зясування всіх обставин справи. Так, відповідно до заяви про вчинення злочину від 28.07.2020 року [PERSON] повідомив Коломийську місцеву прокуратуру про неправомірні дії працівників поліції, спрямовані на фальсифікацію доказів в кримінальному провадженні за його обвинуваченням з метою незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності. (а.с.84) Ухвалою Слідчого судді Коломийського міськрайонного суду від 07 серпня 2020 року задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано прокурора Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області внести до ЄРДР в порядку ст.214 КПК України відомості за ознаками складів злочинів за ч.1 ст.365, ч.1 ст.366 КК України, які містяться в заяві [PERSON] від 28.07.2020 р. (а.с.21) З заяв [PERSON] від 01.07.2020 та 28.07.2020 вбачається, що останній звертався до Коломийської місцевої прокуратури та Генеральнгого прокурора, в яких вказував на неповноту слідства та просив про проведеня слідчих дій в кримінальному провадженні щодо нього. Вказані завернення були розглянуті та надана відповідь в.о.начаьника управління прокуратури Івано-Франківської області 31.08.2020, з роз`ясненням можливості оскарження дій чи бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування в порядку ст.ст.303-307 КПК України (а.с.85-89) З копії амбулаторної мединої картки [PERSON] вбачається, що останні звертався до невролога 12.04.2022 та 13.04.2022 з діагнозом церебральний псевдотуморозний синдром, до кардіолога 11.12.2024 на дискомфорт в ділянці серця, головний біль, втому та підвищений тиск (а.с.26-29). З копії акту дослідження стану здоровя №248/8 від 17.11.2025 складеному ВЛК [INFO] вбачається, що [PERSON] був обстежений спеціалістами КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР та йому поставлено діагноз, окрім іншого, гіпертонічна хвороба ІІ ст. та гіпертонія серця. (а.с.137-142) З копіїх амбулаторної картки та виписки з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] вбачається, що остання з 2022 року зверталася до дитячого невролога зі скаргами на головний біль, проходила стаціонарне лікування в КНП «ІФОДКЛ ІФ ОР» в період з 12.05.2022 по 27.05.2022 з діагнозом головний біль напруги, в період з 2023 по 2024 року періодично зверталася до невролога зі скаргами на головний біль (а.с.30-36) 5. Оцінка суду Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно достатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частиною 2 статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Порядок відшкодування шкоди регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон). Пунктами 1 та 2 частини 1 та частиною 2 статті 1 вказаного Закону визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 статті 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, про що зазначається в п.3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженного наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Ніністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в незаконно засудженої особи у випадку її повної реабілітації. Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 06 березня 2019 року в справі № 161/10842/15-ц, від 15 грудня 2021 року в справі № 451/1215/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15. Суд зазначає, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц , від 25 березня 2020 року усправі № 641/8857/17, а також підтриманий Верховним судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 755/6062/22. Відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Судом встановлено, що за результатми касаційного розгляду кримінальне провадження щодо [PERSON] за ч.1 ст.369 КК України було закрито Верховним Судом на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпні можливості їх отримання. Отже, доводи представників відповідачів про відсутність підстав для відшкодування шкоди позивачу на підстав Закону спростовуються дослідженими в судовому засідані доказами. Позивач, як особа щодо якої було закрито кримінальне провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто з реабілітуючи підстав, має право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Оскільки позивач виконав вирок суду щодо сплати штрафу в сумі 12750 грн., а також виконано вирок суду в частині конфіскації в дохід держави речових доказів, а саме належних позивачу грошових коштів в сумі 8000 грн., відповідно до вимог п.2, 3 ст.3 Закону йому має бути відшкодовано за рахунок коштів Державного бюджету суму сплаченого штрафу та конфісковане в дохід держави майно, а саме грошові кошти. Щодо моральної шкоди суд зазначає наступне Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Суд вважає, що позивач довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між незаконністю рішення органу державної влади, наявності шкоди завданої йому тривалим перебуванням під слідством та судом, за обвинуваченням у вчиненні злочину за ч.1 ст.369 КК України, тоді як докази його вини були відсутні. Більш того, суд бере до уваги, що в ході касаційного розгляду справи щодо [PERSON] . Верховний Суд прийшов до висновку, що пропозиція неправомірної вигоди з бору [PERSON] , була спровокована поведінкою працівників міліції і таку поведінку Суд не може розцінювати інакше як провокування злочину з метою його викриття, що стало підставою для визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими та закриття кримінального провадження щодо [PERSON] з підстав не встановленя достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Суд погоджується з позивачем, що вказане призвело до моральних страждань позивача, зумовлених порушенням його звичайного укладу життя, постійному доведенні своєї невинуватості, оскарженні дій працівників поліції та прокуратури під час досудового розслідування, а в подальшому оскарженні вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, перебуванні у зв`язку із цим у напруженому психологічному стані, що призвело до погіршення його здоров`я та здоров`я його неповнолітньої доньки, що не могло не впливати і на позивача, відбулося погіршення відносин поз0ивача з оточуючими людьми. Отже, позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя. Незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Оцінивши усі обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок вищевказаних подій, позивач зазнав сильних душевних переживань та страждань, та вбачає наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану йому моральну шкоду у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст.13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведених норм Закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Визначаючи строк перебування [PERSON] під слідством і судом, суд виходить з того, що його початком є день повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - 30.06.2020, а завершенням є день набрання законної сили постановою Верховного Суду, якою закрито кримінальне провадження щодо позивача - 06.05.2025 року. Таким чином, строк перебування [PERSON] під слідством і судом становив 58 місяців 7 днів. З даним позовом [PERSON] звернувся 17.06.2025 року і ним був розрахований розмір моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» , тобто 8000 гривень, та позивачем заявлено до стягнення суму 464000 грн. (8000 грн.*58 місяців=464000 грн.) Разом з цим, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Враховуючи, що розгляд даної справи завершується в 2026 році, а відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 1 січня 2026року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8647 гривень, суд вважає, що розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди має бути здійснений з урахуванням саме такого розміру мінімальної заробітної плати. Отже, враховуючи період перебування [PERSON] під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди станом на час розгляду справи не може бути меншим, ніж 501526 грн. (8647 грн. *58 місяців 7 днів). З урахуванням встановлених обставин у справі, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності і справедливості, врахувуючи ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, суд приходить до висновку про необхідність визначення компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, тобто в сумі 501526 грн. Саме такий розмір буде відповідати характеру та обсягу страждань позивача та не буде свідчити про його безпідставне збагачення, то є гарантованим розміров відповідно до Закону. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, та стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету Уккраїни. З приводу доводів представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України про те, що вказана установа не є належним відповідачем суд зазначає наступне. Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц). Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно дост. 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved