Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

У листопаді 2025 із позовом до Новобаварського районного суду м. Харкова звернулося ТОВ «Фінпром Маркет», яке просило стягнути з [PERSON] на свою користь суму заборгованості в розмірі 16583,22 грн, з яких: сума кредиту 6111 грн, 4722,30 грн проценти, 1350 грн заборгованість за комісією, 4399,92 грн заборгованість за процентами нарахованими за понадстрокове користування. Мотивувало заявлені вимоги тим, що 19.04.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір про надання коштів у кредит № 71448543. В результаті не виконання умов договору з повернення коштів за [PERSON] утворилася заборгованість у сумі 16583,22 грн. У результаті укладеного договору факторингу до позивача перейшло право вимоги за кредитними договорами до боржників, одним з яких є [PERSON] . Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 20.11.2025 позовну заяву передано до Вінницького міського суду Вінницької області для розгляду за підсудністю. Ухвалою суду від 03.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, суду надав заяву у якій просив розгляд справи здійснити у його відсутність, проти заочного порядку вирішення спору не заперечував. Відповідачка у встановлений судом строк відзив не подала. Враховуючи неявку відповідачки, яка була належно повідомлена про місце, дату та час судового засідання та не повідомила про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Суд дослідивши надані докази установив, 19.04.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір про надання коштів у кредит № 71448543. Згідно умов договору сума кредиту склала 9000 грн, строк кредиту 30 днів. Стандартна процентна ставка склала 0,1 %. Комісія складає 15% від суми кредиту, та становить 1350 грн. Проценти за понадстрокове користування кредитом 4% в день. Договір підписано сторонами електронними підписами за допомогою одноразового ідентифікатора. 18.05.2025 року між позикодавцем та відповідачем укладено додаткову угоду №14966882 до договору позики №71448543, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 днів на 60 днів (до 17.06.2025 року) та змінити денну процентну ставку (фіксовану) з 0,1 % на 1 %. 17.06.2025 року між позикодавцем та позичальником/відповідачем за ініціативою останнього укладено додаткову угоду №15175590 до договору позики №71448543, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 днів на 90 днів (до 17.07.2025 року) та змінити денну процентну ставку (фіксовану) з 1 % на 1 %. ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром маркет» уклали договір факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025 за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором кредиту №71448543 від 19.04.2025. Згідно реєстру боржників та наданого розрахунку розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором складає 16583,22 грн, з яких: сума кредиту 6111 грн, 4722,30 грн проценти, 1350 грн заборгованість за комісією, 4399,92 грн заборгованість за процентами нарахованими за понадстрокове користування. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Відповідно до положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцю ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору. Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору. При цьому, абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Не дивлячись на те, що законодавством встановлена свобода договору, його положення не повинні суперечити законодавчо встановленим обмеженням. Якщо договір або його положення суперечать законодавству, той факт, що сторони добровільно підписали такий договір, не може свідчити про легалізацію такого договору або відповідного положення. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17). Згідно ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Суд дослідивши докази прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. До позивача перейшло право вимоги за кредитним договором укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Суд частково не може погодитися із наданим розрахунком за період з 18.07.2025 по 04.08.2025 адже розмір процентів значно перевищує встановлені законом обмеження, та не може перевищувати 1 %. Отже за вказаний період розмір процентів не міг перевищувати 1 % від суми кредиту. Тому за вказаний період розмір заборгованості складає: 6111 (розмір непогашеної заборгованості) * 18 (кількість днів) *1% = 1099,98 грн. Суд вважає, що нарахування комісії є додатковим тягарем для відповідачки, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, а саме у сумі 1350 грн. Отже суд задовольняє позовні вимоги у сумі 11933,28 грн, з яких: сума кредиту 6111 грн, 4722,30 грн проценти, 1099,98 грн заборгованість за процентами нарахованими за понадстрокове користування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 1743,15 грн в рахунок компенсації сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог. Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу, відповідно до вимог ст.137, 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3238,19 грн витрат на правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial