Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

16.02.2026 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , зазначивши третьою особою Новобузьку міську раду Миколаївської області, у якому просили визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності по 1/2 частині на земельну ділянку площею 0,1 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованої за адресою: [ADDRESS] , припинивши право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] . Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 03.02.2026 вони є власниками по 1/2 частки житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Зазначений будинок, з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, площею 0,1 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначена земельна ділянка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, належить [PERSON] та [PERSON] . Предметом прийняття ними спадкового майна був лише житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, питання про передачу (відчуження, дарування) у власність земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) не вирішувалося. З моменту передачі вищевказаної земельної ділянки у власність [PERSON] та [PERSON] і до цього часу цільове призначення земельної ділянки не змінилося. Вважають, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України, разом з переходом права власності на будинок до них перейшло і право власності на спірну земельну ділянку. В силу вимог ст.14 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду 16.02.2026 року визначено головуючу по цій справі суддю Вжещ С.І. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області Вжещ С.І. від 18.02.2026 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 03.03.2026 о 10:00. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області Вжещ С.І. від 03.03.2026 закрите підготовче провадження, а справа призначена до розгляду на 30.03.2026 о 10:00. Ухвалою суду від 30.03.2026 року на підставі пункту 2 частини 2 статті 223 ЦПК України, відкладено судовий розгляд по справі на 14.04.2026 року о 11:00 год. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про час і місце його проведення, надали суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, також просили справу слухати без їх участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання 03.03.2026 року, 30.03.2026 та 14.04.2026 року не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов до суду не надходило. Представник третьої особи Новобузька міська рада Баштанського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, міський голова Лагодієнко М.О. надав суду пояснення, у якому зазначив, що Новобузька міська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить справу розглядати без участі представника Новобузької міської ради. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідачів, судом, зі згоди позивачів, вирішено розгляд справи проводити в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.02.2026 приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 43, та витягу з Державного реєстру речових прав № 462982000 від 05.02.2026, [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.02.2026 приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 41, та витягу з Державного реєстру речових прав № 462980981 від 05.02.2026, [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно договору дарування жилого будинку від 26.09.2001, який зареєстровано в реєстрі за № 4231, [PERSON] була власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці площею 0,1000 га, розташована на території [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] видане Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.06.2025. Разом з тим, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-МК № 044906, земельна ділянка, площею 0,1000 га, розташована на території [ADDRESS] , цільове призначення землі - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташовано житловий будинок [PERSON] та [PERSON] - до цього часу належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Встановлено, що при переході права власності на житловий будинок, питання щодо набуття позивачами права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, не вирішувалось. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ч.1 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Крім того, згідно ч.1 ст.30 ЗК України, в редакції 1991 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачене у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Враховуючи, вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] , набувши право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, на підставі договору дарування жилого будинку від 26.09.2001 року, набула також і право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для обслуговування, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та власниками якого, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.02.2026, є [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: approved