Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-24 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] в якому просила визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв.м. об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] й визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину цього майна. У обґрунтування заявленого [PERSON] повідомила, що у період з 2017 року по 2025 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Водночас, у квітні 2018 року за спільні кошти подружжя останніми придбана квартира [ADDRESS] . У подальшому шлюб, укладений між сторонами, розірваний на підставі рішення суду й після розлучення відповідач почав заперечувати право власності [PERSON] на раніше вказану квартиру. Відтак, остання вимушена звернутися за захистом свого права до суду. ІІ. ПРОЦЕДУРА СУДОВОГО РОЗГЛЯДУ ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 01 грудня 2025 року в цій справі відкрито загальне позовне провадження. Відповідач, в свою чергу, скерував на адресу суду письмову заяву в якій позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. 21 січня 2026 року підготовчий розгляд справи завершений і справа призначена до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явилися, але скерували на адресу суду заяви в яких просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ Відповідно до відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 квітня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири № 1027, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. відповідач [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). 29 вересня 2025 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/3387/25 розірваний шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 лютого 2017 року (а.с. 15). IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, а також усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положення частини 1 статті 357 ЦК України вказують на те, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовано вказані правовідносини суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Суд вважає заявлене майно спільним сумісним, як таке, яке придбане за час шлюбу і іншого сторони не наводили та не спростовували, а отже відсутні підстави стверджувати протилежне. За таких обставин, сторони є його спільними сумісними власниками. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на визнання цього позову відповідачем у повному обсязі, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ Оскільки позовні вимоги заявниці підлягають до задоволення, то на підставі приписів ст.ст. 141-142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати за розгляд цієї справи які складаються із витрат по сплаті судового збору в розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору. Решта судового збору підлягає до повернення позиваці з державного бюджету. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved