Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду міста Дніпра за допомогою системи «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості за кредитним договором № 22036000435798 від 03.11.2020 року (далі по тексту кредитний договір) в розмірі 38 296,99 грн., з яких борг по тілу кредиту 21 814,94 грн., борг по відсоткам 0,44 грн., борг по комісії 16 481,61 грн., та окрім того понесені позивачем судові витрати, які включають судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03.11.2020 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 22036000435798. Відповідно до умов цього кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 30 186,15 грн., строком на 36 місяців, під 0,001% річних, із умовами сплати щомісячної комісії у прогресивному розмірі від 5,00% до 1,99%. В подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за договором після спливу строку кредитування встановленого його умовами. 28.03.2024 року між первісним кредитором АТ «Банк Кредит Дніпро» та позивачем було укладено договір факторингу № 28/03/24, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором і має прострочену заборгованість у розмірі 38 296,99 грн., позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 27 січня 2026 року відповідачем подано заяву про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою суду від 29 січня 2026 року вказану заяву задоволено та призначено справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. 24 лютого 2026 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача адвокат Черкавський Ю.С. проти позову заперечив, посилаючись на наступне. По-перше, відповідач заперечив проти задоволення вимог в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту, зазначивши, що у цій справі комісійна винагорода за надання кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, кредит надано відповідачу на споживчі потреби, про що прямо зазначено в договорі, відтак таке положення є нікчемним. В кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», в зв`язку з цим підстав стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії з відповідача немає. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 344/3078/23 (провадження № 61-15548св23) щодо оцінки правомірності встановлення у кредитному договорі умови про щомісячну плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). А тому є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. По-друге, відповідач звернув увагу на те, що первісний кредитор розподіляв платежі на погашення кредитної заборгованості, а саме комісії (тобто на погашення заборгованості по нікчемному пункту договору), а тому є всі підстави для застосування реституції та врахування суми коштів розподілених банком на погашення комісії саме на погашення тіла кредиту. Так згідно розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи вбачається, що первісний кредитор на погашення комісії розподілив платежі у загальному розмірі: 20 828,49 грн., а отже дану суму необхідно відняти від заборгованості по тілу кредиту. Враховуючи, що залишок по тілу кредиту становить 21 814,94 та відсотки у розмірі 0,43, то якщо відняти від цієї суми 20 828,49, то наявний залишок боргу у розмірі 21 814, 94 +0,43 - 20 828,49 = 986, 88 грн. По-третє, відповідач заперечив проти стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі 6000,00 грн., адже матеріали справи не містять жодного доказу з приводу здійснення правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових консультацій позивачу: матеріали не містять жодного доказу, що вказаний правовий аналіз стосувався саме відповідача по даній справі та що саме входить сюди, окрім того формулювання додатків до позовної заяви та стягнення за це 750 грн., взагалі є не зрозумілим, адже це входить безпосередньо до підготовки позовної заяви, без підготовки додатків позовну заяву в суд не можливо направити. Ураховуючи викладене, сторона відповідача вказує на наявність правових підстав для відмови в задоволенні вимог щодо розподілу витрат на правничу допомогу, а у випадку якщо суд все ж вважатиме за необхідне їх задовольнити, то просили зменшити розмір цих витрат до обґрунтованого розміру в сумі 500,00 грн. З урахуванням наведених обставин, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповіді на відзив стороною позивача подано не було. Присутній у судовому засіданні представник відповідача адвокат Черкавський Ю.С. підтримав раніше викладені у відзиві доводи, з урахуванням чого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На запитання суду, відносно залишку боргу у розмірі 986, 88 грн., у випадку прийняття судом аргументів на користь такого розрахунку, не заперечував проти їх стягнення з відповідача. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2020 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 22036000435798. Відповідно до умов цього кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 30 186,15 грн., строком на 36 місяців, під 0,001% річних, із умовами сплати щомісячної комісії (а.с. 30). Згідно розрахунку заборгованості, відповідач здійснював погашення заборгованості за тілом кредиту протягом періоду з 03.11.2020 року по 03.02.2022 року у вигляді щомісячних платежів (а.с. 34-35). При цьому кредитор здійснював розподіл частини цих платежів в рахунок погашення комісії, що за період з 03.12.2020 року по 03.02.2022 року склало у загальному розмірі 20 828,49 грн. (а.с. 35). 28.03.2024 року між первісним кредитором АТ «Банк Кредит Дніпро» та позивачем було укладено договір факторингу № 28/03/24, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором (а.с. 16-19), зокрема відповідно до витягу з реєстру боржників, що є додатком 1 до договору факторингу № 28/03/24 від 28.03.2024 року, до позивача перейшло право вимоги щодо відповідача [PERSON] в розмірі 38 296,99 грн. за договором № 22036000435798. (а.с. 11). Розмір заборгованості по відсоткам згідно вказаного витягу дорівнює 0,44 грн., у той час як згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, залишок несплачених прострочених відсотків дорівнює 0,43 грн. (а.с. 34). Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. У подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови і в кінцевому підсумку не у повному обсязі повернув кредит кредитодавцю. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, враховуючи що відповідачем було отримано кредитні кошти, його зобов`язання за договором мають бути виконані. Водночас при визначенні обсягу цих зобов`язань, мають бути визначені правові підстави нарахування первісним кредитором заборгованості у частині комісії за користування кредитом. Позивачем заявлено позовні вимоги в розмірі 38 296,99 грн., з яких борг по тілу кредиту 21 814,94 грн., борг по відсоткам 0,44 грн., борг по комісії 16 481,61 грн. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України). Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Як вбачається з матеріалів справи, у пункті 1.1 кредитного договору № 22036000435798 від 03.11.2020 року сторони обумовили, що за обслуговування кредиту позичальник сплачує комісію щомісячно в розмірі від 5,00% до 1,99% на місяць від суми кредиту. Жодної інформації про зміст вказаних послуг договір не містить (а.с. 30). Тобто, зі змісту вказаного кредитного договору вбачається, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, який визначено в Кредитному договорі № 22036000435798 від 03.11.2020 року, встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості. Матеріали справи також не містять доказів, що споживач користувався такими послугами. При цьому з тексту позовної заяви взагалі не випливає і зміст вказаної послуги, і обґрунтованість встановлення плати за її надання відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Умови вищевказаного Кредитного договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Враховуючи те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору № 22036000435798 від 03.11.2020 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах визначених п.1.1 кредитного договору є нікчемними. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 382/1621/21 (провадження № 61-13123св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 16 481,61 грн. за договором № 22036000435798 слід відмовити. При цьому, оскільки у процесі погашення відповідачем кредитної заборгованості частина вказаних платежів розподілялась кредитором саме в рахунок погашення заборгованості з комісії, а саме у період з 03.12.2020 року по 03.02.2022 року у загальному розмірі 20 828,49 грн. (а.с. 35), зважаючи на встановлену судом нікчемність вказаних умов договору, а отже відсутність підстав їх стягнення, відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення комісії підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Подібна судова практика знайшла відображення зокрема у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом також у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 697/302/20. Отже враховуючи, що загальна сума, яка була розподілена кредитором на комісію складає 20 828,49 грн., а тому дану суму необхідно відняти від заборгованості по тілу кредиту, у зв`язку із чим загальна сума заборгованості за кредитним договором № 22036000435798 від 03.11.2020 року, яка підлягає стягненню з відповідача, складає: 21 814,94 грн. 20 828,49 грн. = 986,45 (заборгованість по тілу) + 0,43 грн. (заборгованість по відсоткам) = 986,88 грн. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн., суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавала адвокат Дорошенко Марина Анатоліївна, що підтверджується Договором №43453613 від 02 січня 2025 року про надання правничої допомоги укладеним між ТОВ «Цикл Фінанс» та адвокатом Дорошенко М.А. (а.с. 13-15), Додатковою угодою до цього договору від 27 січня 2025 року (а.с. 24), Актом про підтвердження факту надання правничої допомоги від 27 січня 2025 року стосовно відповідача (а.с. 9), детальним описом робіт (а.с. 12). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Дорошенко М.А., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної виконавцем правової допомоги у розмірі 6 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вказана вартість послуг з підготовки проекту позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості очевидно є завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи, зважаючи що позовні вимоги були заявлені у розмірі 38 296,99 грн., а фактично визнані обґрунтованими судом у розмірі 986,88 грн., зважаючи на клопотання відповідача про зменшення розміру цих витрат до 500,00 грн.,

Outcome: partial