Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

До Заводського районного суду міста Кам`янського звернувся [PERSON] з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] . В червні 2025 року під час звернення до нотаріуса він дізнався, що на належну йому квартиру постановами державного виконавця державної виконавчої служби Заводського району міста Дніпродзержинська б/н від 21.04.2009 року та від 02.02.211 року накладено арешт, про що міститься запис про обтяження № 8657846 та № 10783245. Відповідно до листа Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у відділі відсутні виконавчі провадження щодо позивача, рішення за якими не виконані. Матеріали виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на нерухоме майно, відсутні, оскільки строк їх зберігання становить 3 роки. Разом із позовною заявою подав клопотання про витребування у відповідача матеріалів виконавчих проваджень, в межах примусового здійснення яких накладені оскаржувані обтяження № 8657846 та № 10783245. З огляду на вищевикладене зазначив, що наявні обтяження порушують його право власності на майно та просить їх скасувати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2025 року головуючою суддею визначено суддю Подкопаєву І.А.. Ухвалою від 04.08.2025 року позовна заява залишена без руху, надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 (десяти) днів з дня вручення його даної ухвали. 19.08.2025 року на адресу суду віл [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали від 04.08.2025. Ухвалою від 24.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. В підготовче засідання, призначене на 22.09.2025, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути та вирішити клопотання про витребування доказів. Ухвалою від 22.09.2025суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, витребував у відповідача матеріали виконавчих проваджень, в межах яких накладено обтяження (арешт) на майно № 8657846 від 21.04.2009 та № 10783245 від 02.02.2011. 03.10.2025 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що на виконанні Відділу перебувало 4 виконавчих провадження щодо [PERSON] . Оскаржувані обтяження, а саме: - № 8657846 від 21.04.2009 накладено в межах виконавчого провадження № 32621938, яке перебувало на виконанні Відділу з 15.05.2012 по 14.11.2014 і постановою від 14.11.2014 виконавчий документ повернутий стягувачу; - № 10783245 від 02.02.2011 накладено в межах виконавчого провадження № 33890026, яке перебувало на виконанні Відділу з 10.08.2012 по 14.11.2014 і постановою від 14.11.2014 виконавчий документ повернутий стягувачу. Оскільки виконавчі провадження були завершені в зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, то у державного виконавця були відсутні підстави для зняття оскаржуваних обтяжень, рішення судів станом на дату розгляду справи судом не були виконані в повному обсязі, відтак підстави для зняття оскаржуваних обтяжень (арештів) відсутні. В підготовче засідання, призначене на 21.10.2025, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання від 21.10.2025, суд відклав розгляд справи через ненадходження до суду матеріалів витребуваних судом документів. 28.10.2025 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшли пояснення щодо неможливості виконання ухвали суду від 22.09.2025 про витребування доказів, зокрема повідомлено, що матеріали виконавчих проваджень знищені. В підготовче засідання, призначене на 19.11.2025, 06.01.2026, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання 06.01.2026, суд залишив відзив на позовну заяву без розгляду, з огляду на відсутність доказів направлення відзиву іншим учасникам справи (позивачу) та подання відзиву на позовну заяву з порушенням встановленого законом і судом строку за відсутності клопотання про поновлення такого процесуального строку. Ухвалою від 06.01.2026 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті, встановив загальний порядок дослідження доказів. В судове засідання, призначене на 06.02.2026, 17.03.2026, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання 17.03.2026, суд перейшов до стадії ухвалення рішення, призначив його проголошення на 27.03.2026 о 13:00 годині. В судове засідання, призначене на 27.03.2026, учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини, що виникли між сторонами. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі продажу квартири, посвідченого 22.12.2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ізотовою В.А. за реєстровим № 6135, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17454424 від 22.01.2008 року (а.с. 52 - 56), Відповіддю № 1599997 від 24.07.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 29). Згідно з відповіддю Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 10.07.2025 року за вих.. № 04/78137 перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції: - постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н від 21.04.2009 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] , обтяження № 8657846 від 21.04.2009; - постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н від 02.02.2011 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , обтяження № 10783245 від 02.02.2011 (а.с. 44 - 46). Надати матеріали виконавчих проваджень, в межах яких накладені обтяження № 8657846 від 21.04.2009 та № 10783245 від 02.02.2011 немає можливості в зв`язку з тим, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, матеріали зазначених виконавчих проваджень знищені за закінченням строку їх зберігання. Вищезазначені виконавчі провадження завершення 14.11.2014 року шляхом повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 № 606 XIV (а.с. 101). Встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України). Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції» № 475/97 від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За приписами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 статті 56 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Суд встановив, що виконавчі провадження, в межах яких накладено арешт на майно позивача, у відділі державної виконавчої служби відсутні через закінчення строків їх зберігання, виконавчі документи повернуті стягувачу 14.11.2011 року, повторно для примусового виконання не пред`являлись, постанови про відновлення виконавчого провадження не виносились. Відтак, суд дійшов до висновку, що безпідставна наявність арешту на майно позивача порушує права останнього на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд, порушує його право власності. Тому, наявність зареєстрованих обтяжень (арештів) на майно боржника у завершених понад 15 років тому виконавчих провадженнях, відсутність відкритого (-их) виконавчого (- их) провадження (-нь), порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17. Відповідно до частин першої четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частинами першою четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, другою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частин першої, другої статті 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частин першої, другої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог повністю з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,4 гривень.

Outcome: approved