Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

15 серпня 2025 року до Новобаварського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини стягнення аліментів на утримання дитини, відповідно до якої позивач просив суд: визначити місце проживання моєї малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] разом із батьком, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ); стягнути з [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), на користь [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ), в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 21.07.2023 і до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони проживали в цивільному шлюбі. Від спільного подружнього життя у сторін народилась - донька, [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем не склалося, за час подружнього життя сторони не змогли утворити міцну родину, між ними було відсутнє і взаєморозуміння, оскільки виявились різними людьми зі своєрідними характерами. Єдине, що поєднувало позивача та відповідача, це їх спільна неповнолітня дитина, яка на день звернення до суду досягла 10 років. Також зазначив, що донька, [PERSON] , [INFO] , з самого початку проживає разом з позивачем. В свою чергу, мати [PERSON] проживає постійно за кордоном у м. Анталія Турецької Республіки, спілкується з донькою лише по засобам інтернет зв`язку та під час її відпусток. Наразі між сторонами відсутня згода стосовно того, з ким буде проживати неповнолітня донька. У зв`язку з цим [PERSON] вирішив звернутися до суду. УхвалоюНовобаварського районного суду міста Харкова від 25 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини. Призначено підготовче судове засідання. 22 вересня 2025 року від позивача надійшла заява про зміну (доповнення) предмету позову, згідно якої просив суд визначити місце проживання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] разом із батьком, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ); стягнути з [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), на користь [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ), в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 21.07.2023 і до повноліття дитини; залишити малолітню доньку [PERSON] , [INFO] на утриманні та самостійному вихованні батька, [PERSON] , [INFO] , також просив стягнути з відповідача судові витрати. 30 вересня 2025 року надійшли пояснення третьої особи. УхвалоюНовобаварського районного суду міста Харкова від 06 січня 2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/5996/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, залишення на утриманні та самостійному вихованні батька, стягнення аліментів на утримання дитини. Призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з?явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з?явилась, надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, надали письмові пояснення. Відповідач по справі в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач в позовній заяві зазначає, що він та [PERSON] проживали у цивільному шлюбі, від шлюбу у сторін народилась спільна донька. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є: батько [PERSON] та мати [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №447 та підтверджується копією Свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.7). Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем не склалося, за час подружнього життя сторони не змогли утворити міцну родину. Єдине, що поєднувало позивача та відповідача, це їх спільна неповнолітня дитина. Також зазначив, що донька, [PERSON] , [INFO] , з самого початку проживає разом з позивачем. В свою чергу, мати [PERSON] проживає постійно за кордоном у м. Анталія Турецької Республіки, спілкується з донькою лише по засобам інтернет зв`язку та під час її відпусток. Наразі між сторонами відсутня згода стосовно того, з ким буде проживати неповнолітня донька. У зв?язку з чим позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої доньки - [PERSON] разом із ним та залишити малолітню доньку на утриманні та самостійному вихованні батька. Так, на підтвердження позовних вимог позивачем надано: копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якої вбачається, що [PERSON] має у власності квартиру; довідку КП «Харківблагоустрій» від 14.07.2025 № 201, з якої вбачається, що [PERSON] працює на посаді провідного інженера відділу з санітарного утримання,благоустрою та інформаційного забезпечення в КП «Харківблагоустрій», витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості станом на 11.07.2024, з якої вбачається, що [PERSON] незнятої чи непогашеної судимості не має (а.с. 17, 19,20, 22). У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)). У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради №239 від 22.05.2025 про визначення проживання малолітніх дітей, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] та покладено на [PERSON] обов?язки щодо виховання та утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 8,24). Отже, батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] питання щодо визначення її місця проживання, виховання та утримання вирішили шляхом звернення до органу опіки та піклування. Так, відповідно до частини 1 статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (частина 2 статті 158 СК України). Судом встановлено, що питання щодо місця проживання малолітньої доньки - [PERSON] разом із батьком [PERSON] та залишення малолітньої доньки [PERSON] на утриманні та самостійному вихованні батька [PERSON] вже вирішено органом опіки та піклування шляхом винесення рішення Виконавчим комітетом Харківської міської ради №239 від 22.05.2025. Вищевказане рішення на теперішній час виконується, доказів того що відповідач [PERSON] заперечує або не згодна з рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №239 від 22.05.2025 матеріали справи не містять. Крім того, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] щодо згоди на проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , посвідчена консулом Консульства України в м. Анталія [PERSON] , зареєстрованої в реєстрі за №570/569 (а.с.9). Суд звертає увагу, що згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Так, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, донька сторін, [PERSON] , [INFO] , на момент звернення позивача до суду з даним позовом досягла десяти років, однак матеріали справи не містять доказів з`ясування думки дитини про те, з ким із батьків вона бажає проживати. Суд позбавлений можливості з?ясувати думку дитини в судовому засіданні, оскільки позивач [PERSON] , з ким на даний час проживає дитина, в судове засідання не з?явився, просив справу розглянути у його відсутності. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). В даному випадку, матеріали справи не містять доказів, що порушені права позивача [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої доньки - [PERSON] разом із батьком [PERSON] та залишення малолітньої доньки [PERSON] на утриманні та самостійному вихованні батька [PERSON] , а отже задоволення матеріально-правової вимоги позивача у такій ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №239 від 22.05.2025. Доводи позивача відносно того, що позов пред`явлений з метою досягти правової визначеності в питанні місця проживання дитини з огляду на складнощі у відносинах між позивачем та відповідачем, суд відхиляє, оскільки, як зазначено Верховним Судом в постанові від 05.03.2025у справі № 953/2568/23, судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено, коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у даній справімісце проживання малолітньої доньки - [PERSON] разом із батьком [PERSON] та залишення малолітньої доньки [PERSON] на утриманні та самостійному вихованні батька [PERSON] вирішено органом опіки та піклування шляхом винесення рішення Виконавчим комітетом Харківської міської ради №239 від 22.05.2025, а тому вказані доводи є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини та залишення її на утриманні та вихованні позивача за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди між батьком і матір`ю. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] разом із батьком, [PERSON] , [INFO] та залишення малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] на утриманні та самостійному вихованні батька, [PERSON] , [INFO] слід відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), на користь [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ), в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 21.07.2023 і до повноліття дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Як вже було зазначено у рішенні вище, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради №239 від 22.05.2025 про визначення проживання малолітніх дітей, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] та покладено на [PERSON] обов?язки щодо виховання та утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] Отже, судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , на теперішній час проживає разом із батьком та знаходиться на його повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. За змістом ч.1 ст.79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 15 серпня 2025 року. З огляду на вищевикладене, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, відсутність відзиву та відповідних заперечень з боку відповідача, а також те, що обидва батьки повинні утримувати свою дитину, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 серпня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи вищевикладене, позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, залишення на утриманні та самостійному вихованні батька, стягнення аліментів на утримання дитини підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а також враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (за вимогу про стягнення аліментів). Судові витрати за позовні вимоги про визначення місця проживання дитини та залишення на утриманні та самостійному вихованні батьказалишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial