Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

15 липня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним та встановлення факту родинних відносин. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що [INFO] помер її син - [PERSON] . Спадкоємцями після його смерті є позивач та відповідачі: [PERSON] - дружина померлого, [PERSON] , [PERSON] - діти померлого. Позивачу стало відомо, що за життя [PERSON] залишив заповіт, який посвідчено 22 лютого 2022 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., відповідно до якого [PERSON] заповів все належне йому майно своїй дружині [PERSON] . Однак позивач вважає, що її син не міг вчинити даний правочин у стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки в останні місяці свого життя погано себе почував через хворобу. Таким чином позивач просить суд визнати заповіт недійсним. Окрім того, позивач просить суд встановити факт родинних відносин між нею та померлим [PERSON] , оскільки свідоцтва про його народження не збереглося, до того ж у прізвищах позивача та її померлого сина існує розбіжність у написанні, а встановлення факту родинних відносин необхідне позивачу для підтвердження її заінтересованості щодо можливості оскарження заповіту та спадкування майна після померлого [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/15001/25 між суддями від 16 липня 2025 року, матеріали позовної заяви передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу передано судді 18 липня 2025 року. Ухвалою суду від 23 липня 2025 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 29 липня 2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 30 липня 2025 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05 серпня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 27 серпня 2025 року о 14:30 год. Також вказаною ухвалою суду до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору було залучено ПН Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та ПН Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостака О.А. А також вказаною ухвалою суду було витребувано від ПН Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостака О.А. належним чином завірену копію спадкової справи № 35/2022, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; витребувано у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. належним чином завірені копії: заповіту [PERSON] від 22 лютого 2022 року; документів, отриманих нотаріусом під час його посвідчення. 25 серпня 2025 року до суду від ПН Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. надійшли копії витребуваних документів. 27 серпня 2025 до суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву. Підготовче засідання призначене на 27 серпня 2025 року було відкладено на 07 жовтня 2025 року на 11:00 год. у зв`язку з неявкою позивача та/чи її представника. 19 вересня 2025 року до суду від ПН Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостака О.А. надійшла належним чином завірена копія спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] . Підготовче засідання призначене на 07 жовтня 2025 року було відкладено на 03 листопада 2025 року на 12:00 год. за клопотанням відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року було задоволено клопотання представника відповідача-1 та витребувано від ДУ "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" належним чином посвідчений примірник висновку судово-психіатричного експерта № 255 від 20 лютого 2025 року. Підготовче засідання у справі було відкладено на 02 грудня 2025 року на 10:00 год. 11 листопада 2025 року до суду від ДУ "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" надійшов належним чином посвідчений примірник висновку судово-психіатричного експерта №255 від 20 лютого 2025 року. Підготовче засідання призначене на 02 грудня 2025 року було знято із розгляду у зв`язку із технічними проблемами у роботі підсистеми ВКЗ. Згодом підготовче засідання було призначено на 15 січня 2026 року на 14:30 год. 6 січня 2026 року до суду від приватного нотаріуса Левчук О. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. У підготовче засідання призначене на 15 січня 2026 року учасники справи не з`явилися. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача; від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи; від представника відповідача [PERSON] - адвоката Муравйової І.В. надійшла заява, у якій вона просила суд проводити підготовче засідання за її відсутності та закрити підготовче провадження у справі. Також 15 січня 2026 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Вказане клопотання мотивоване тим, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 753/14750/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним, тобто позов з аналогічним предметом спору, що на думку відповідача свідчить про те, що результат розгляду вказаної справи впливає на результат розгляду цієї справи. Ухвалою суду від 15 січня 2026 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі та закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 11 лютого 2026 року. 9 та 10 лютого 2026 року від третьої особи приватного нотаріуса Левчук О.Б. надійшли заяви про розгляд справи за її відсутності. У судове засідання 11 лютого 2026 року з`явилась представник відповідача - 1, позивачка, її представник, відповідачі 2, 3 та треті особи до суду не з`явились, будь-яких заяв від них, в тому числі щодо наявності поважних причини неявки у судове засідання до суду не надходило. Судове засідання у справі було відкладено на 17 березня 2026 року. 10 березня 2026 року від третьої особи приватного нотаріуса Левчук О.Б. надійшли заяви про розгляд справи за її відсутності. 16 березня 2026 року до суду від представника позивача адвоката Крупського В.В. надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, оскільки він перебуває у відрядженні за межами міста Києва. У судове засідання 17 березня 2026 року з`явилась представник відповідача - 1, яка заперечувала проти відкладення розгляду справи, інші учасники справи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями, наявними в матеріалах справи. Будь-яких заяв з процесуальних питань, окрім представника позивача та третьої особи ПНКМНО Левчук О.Б., суду подано не було. Суд, заслухавши думку представника відповідача - 1, вивчивши доводи клопотання представника позивача, ухвалив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити, оскільки до нього не додано жодних належних доказів наявності поважних причин неможливості явки у судове засідання представника. Крім того, це повторна неявка представника позивача у судове засіданні при розгляді справи по суті. В той же час, суд не вбачає підстав для залишення позову без розгляду через повторну неявку позивачки та її представника у судове засідання, оскільки їх неявка та наявні матеріали справи не перешкоджають розгляду справи по суті та ухвалення рішення у справі. У судовому засідання представник відповідача-1 заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вказала, що для встановлення факту родинних відносин позивачем були подані неналежні докази, які не завірені належним чином, а стосовно вимоги про визнання заповіту недійсним зазначила, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №255 від 20 лютого 2025 року [PERSON] , який помер [INFO] , на час посвідчення заповіту від 22 лютого 2022 року не виявляв ознак психічного розладу, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача - 1, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до наступного висновку. Стосовно вимоги про встановлення факту родинних відносин. З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про одруження (рос. мовою) [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , 1931 року народження, що підтверджується актовим записом № 221 від 3 лютого 1955 року, здійснений Міським бюро ЗАГС м. Орла. Після одруження прізвище дружини - « [PERSON] » (а.с. 20, т.1). З наявної в матеріалах справи копії паспорта позивачки вбачається, що він виданий на ім`я (українською мовою) [PERSON] , [INFO] , поряд з цим на аркуші 2 паспорту російською мовою зазначено: « [PERSON] , [INFO] » (а.с. 16-17, т1). Відповідно до копії свідоцтва про народження [INFO] народився (рос. мовою) [PERSON] , місце народження с. Володимиро-Олександрівське Партизанського району Приморського краю, про що здійснено актовий запис № 23 відділом ЗАГС адміністрації муніціпальної освіти Партизанського району Приморського краю. Батьками дитини зазначено: (рос. мовою) [PERSON] - батько та [PERSON] - мати (а.с. 38, т1). 18 грудня 2004 року був укладений шлюб між (українською мовою) [PERSON] та [PERSON] , про що здійснено актовий запис № 193 відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області, прізвище дружини після одруження « [PERSON] » (а.с. 148, зворот, т.1). Відповідно до довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру від 21 березня 2000 року, вона видана на ім`я (українською мовою) [PERSON] (а.с. 155, т.1). З копії паспорта відповідачки [PERSON] вбачається, що на аркуші 10 паспорту міститься штамп про одруження, в якому зазначено, що шлюб укладено відділом РАЦС Вишгородського МУЮ Київської області 18 грудня 2004 року з [PERSON] , 1960 року народження. (а.с. 22, т.1). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [INFO] народився (рос. мовою) [PERSON] , батьками якого зазначено: (рос мовою) [PERSON] - батько, та [PERSON] - мати (а.с. 31, т.1). Згідно копії свідоцтва про народження [INFO] народився (рос. мовою) [PERSON] , батьками якого зазначено: (рос мовою) [PERSON] - батько, та [PERSON] - мати (а.с. 36, т.1). Відповідно до скороченого витягу зі свідоцтва про смерть акт № 528 частина 2 серія В за 2022 рік, відповідно до вищевказаного реєстру про смерть цього Муніципалітету є інформація, що [INFO] о 14:40 год в муніципалітеті Реджо-нель-Емілія помер [PERSON] , що народився в Російській федерації [INFO] , громадянин України (а.с. 151-154, т.1). В матеріалах справи наявна копія вказаного свідоцтва іноземною мовою (італійською), до якого надано переклад на українську мову та засвідчення копії, що відповідає оригіналу, а також підпис перекладача, приватним нотаріусом КМНО Погорілою О.А. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру є інформація по існування заповіту складеного [PERSON] , [INFO] , який народився в с. Володимиро-Олександрівське Партизанського району Приморського краю. В копії спадкової справи, яка була надіслану суду на виконання вимог ухвали суду від 5 серпня 2025 року, знаходиться заява [PERSON] , яка зазначає, що [INFO] помер її син [PERSON] та вона приймає спадщину, що залишилась після його смерті (а.с. 167 зворот, т.1) Також до позовної заяви позивачем було надано копію заповіту від 26 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області, з якого вбачається, що позивач [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла частину квартири [ADDRESS] сину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 54, т.1). Згідно з пунктом 7 Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. З огляду на наведене, оцінивши надані позивачем докази, суд доходить висновку про можливість встановлення факту родинних відносин, а саме те, що [PERSON] , [INFO] є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] , а тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про визнання заповіту недійсним. Звертаючись із позовом до суду та вимогою про визнання заповіту недійсним, позивачка зазначає, що [INFO] помер її син [PERSON] , а [INFO] , тобто за пару місяців до смерті він склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй дружині [PERSON] . Позивачка вважає, що її син не міг вчинити такий правочин, оскільки він був в такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, бо останні місяці свого життя погано себе почував, відвідував значну кількість лікарів, хворів на рак, перебував на госпіталізації. Як вже зазначалось, відповідно до скороченого витягу зі свідоцтва про смерть акт № 528 частина 2 серія В за 2022 рік, відповідно до вищевказаного реєстру про смерть цього Муніципалітету є інформація, що [INFO] о 14:40 год в муніципалітеті Реджо-нель-Емілія помер [PERSON] , що народився в Російській федерації [INFO] , громадянин України (а.с. 151-154, т.1). 22 лютого 2022 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі, все що буде належати йому на день смерті та на що він по закону буде мати право заповів своїй дружині - [PERSON] , 1961 року народження (а.с. 98, т.1). Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Згідно з статтею 202 ЦК України, заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені статтями 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). За змістом статті 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими частиною першою статті 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016, №36-9цс12 від 29.02.2012 , №6-9цс12 від 29.02.2012 , підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові від 06 квітня 2022 року у справі № 319/547/20 (провадження № 61-8623св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21), у якій зазначено, що «для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21). Як зазначено у відзиві на позовну заяву та про це стверджувала представник відповідача - 1 у судовому засіданні, у провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебувала цивільна справа № 363/108/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним. З долученої до відзиву копії позовної заяви вбачається, що підставою для визнання заповіту недійсним позивачка зазначала той факт, що їй стало відомо про складання її сином 22 лютого 2022 року заповіту, за яким він все своє майно заповів своїй дружині [PERSON] . Проте її син не міг вчинити такий правочин, оскільки він був в такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, бо останні місяці свого життя погано себе почував, відвідував значну кількість лікарів, хворів на рак, перебував на госпіталізації. Отже, предмет та підстави позову, що перебував у провадженні Вишгородського районного суду Київської області та в цій справі є ідентичними. В той же час ухвалою суду від 16 червня 2025 року у справі № 363/108/23 позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним була залишена без розгляду за клопотанням представника позивача. Як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень та це підтверджено представником відповідача - 1 у судовій справі, ухвалою суду від 5 серпня 2024 року у справі 363/108/23 за клопотанням представника позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та на вирішення експертам були поставлені такі питання: - який психічний стан був у [PERSON] , який помер [INFO] на час посвідчення 22 лютого 2022 року заповіту на ім`я [PERSON] за медичними показами на підставі даних, які містяться в матеріалах цивільної справи, зокрема медичної документації, інших письмових даних, а також з урахуванням стадії захворювання станом на 22 лютого 2022 року, яке в подальшому призвело до госпіталізації та смерті [INFO] ? - чи були у [PERSON] будь-які психічні розлади на момент посвідчення 22 лютого 2022 року заповіту на ім`я [PERSON] з урахуванням його онкозахворювання, емоційних стресів, пов`язаних з важкою хворобою. - чи усвідомлював [PERSON] за своїм психічним станом значення своїх дій та чи міг керувати ними в момент посвідчення 22 лютого 2022 року заповіту на ім`я [PERSON] ? За клопотанням представника відповідача - 1 у цій справі судом було надіслано ухвалу суду від 3 листопада 2025 року до ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про отримання завіреної належним чином копії висновку судово-психіатричного експерта № 255 від 20 лютого 2025 року, який був складений на виконання вимог ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 5 серпня 2024 року у цивільній справі № 363/108/23. 11 листопада 2025 року ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» на виконання вимог ухвали суду від 3 листопада 2025 року надіслав суду завірену належним чином копію висновку судово-психіатричного експерта № 255 від 20 лютого 2025 року. Як вбачається з вказаного висновку [PERSON] , який помер [INFO] , на час посвідчення заповіту 22 лютого 2022 року на ім`я [PERSON] не виявляв ознак психічного розладу. Під час укладання заповіту 22 лютого 2022 року на ім`я [PERSON] . [PERSON] не виявляв ознак психічного розладу. За своїм психічним станом [PERSON] в момент посвідчення 22 лютого 2022 року зааповіту на ім`я [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Отже, судовими експертами було встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , на момент посвідчення заповіту на ім`я своє дружини, відповідачки -1 [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Будь-яких інших доказів на спростування вказаного висновку експертів позивачкою та її представником у цій справі суду не надано, клопотання про проведення повторної експертизи, у випадку наявності підстав для такого, у цій справі стороною не подавалось, висновок експертів від 20 лютого 2025 року не заперечував та не спростовувався стороною позивача. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, суд доходить висновку, що воля спадкодавця [PERSON] в оспорюваному заповіті від 22 лютого 2022 року відповідала його дійсним намірам щодо складення заповіту на користь відповідача-1 своєї дружини. Наявність підстав, які би вказували, що спірний заповіт суперечить дійсному волевиявленню [PERSON] те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, при перевірці обґрунтованості заявлених вимог, судом не встановлено і такі позивачкою не доведені. Зважаючи на викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить до висновку, що позивачка та її представник - адвокат Крупський В.В. не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони покликалися як на підставу своїх позовних вимог та доводів позовної заяви, які ґрунтуються на припущеннях, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за їх недоведеністю. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позовних вимог судовий збір розподіляється між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позовну вимогу про встановлення факту родинних відносин, враховуючи те, що відповідач 2 та 3 не висловили взагалі своєї позиції щодо заявленої вимоги, а відповідач - 1 заперечувала проти її задоволення, з відповідачів підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн, тобто по 403,73 грн з кожного. На підставі викладено,

Outcome: partial