Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-30 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 18 листопада 2011 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . Спільне життя не склалось, шлюбні відносини між сторонами фактично припинені і на сьогоднішній день в суді перебуває на розгляді позовна заява про розірвання шлюбу. Однак між ними не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна. Вказала, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб марки «Audi» моделі «А4» з номерним знаком [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Вказує, що право власності на вище зазначене майно було зареєстровано на відповідача. Але транспортний засіб відчужений відповідачем на користь третьої особи без її згоди, кошти витрачені не в інтересах сімї та її частину коштів від продажу відповідач також суду не надав. Посилаючись на те, що на утриманні позивача перебуває малолітня дитина, вона вважала за доцільне збільшити свою частку в майна та визнати за нею право власності на квартири та стягнути на її користь компенсації вартості автомобіля. Просила суд: визнати за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості транспортного засобу марки «Audi» моделі «А4» з номерним знаком [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та призначено підготовче засідання. 13 серпня 2024 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач частково погодився з позовом, а саме в частині щодо поділу квартири в рівних частках у розмірі часток на кожного з подружжя. Всі інші позовні вимоги не визнав пославшись на те, що відсутні підстави для відступу рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. Щодо стягнення компенсації на користь позивача вартості транспортного засобу також заперечував, оскільки автомобіль не є об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя. Хоч транспортний засіб і був придбаний у шлюбі, але він так само був і проданий у шлюбі, а гроші від його продажу гроші витрачені на потребі сім`ї. Просив позов задоволити частково. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року за клопотанням [PERSON] витребувано у Головного сервісного центру МВС України (04085, м. Київ, вул. Лук`янівська, 62): витяг з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, щодо реєстрації, перереєстрації транспортного засобу марки «Audi» моделі «А4», номер кузова [NUMBER] ; копії документів, які стали підставою реєстрації, перереєстрації транспортного засобу марки «Audi» моделі «А4», номер кузова [NUMBER] , на [PERSON] , [INFO] ; копії документів, які стали підставою реєстрації, перереєстрації транспортного засобу марки «Audi» моделі «А4», номер кузова [NUMBER] , на нового власника внаслідок відчуження такого [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року за клопотанням [PERSON] призначено експертизу та постановлено питання: Якою є ринкова вартість транспортного засобу марки «Audi» моделі «A4», номер кузова [NUMBER] , станом на день пред`явлення позову. Провадження по справі на час проведення експертизи. 03 березня 2025 року до суду надійшов висновок експерта Київського Науково-Дослідного Експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-25/3402-АВ від 21 лютого 2025 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2025 року провадження було відновлено та призначено справу до розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2025року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач на розгляд справи не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.Причини неявки суду невідомі. В матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, подане представником позивача, в якому зазначено розгляд справи проводити за відсутності позивача [PERSON] та її представника [PERSON] . В клопотанні також міститься прохання задовольнити всі подані разом з позовом заяви та клопотання та позовні вимоги (а.с. 28). Інших пояснень та документів окрім позовної заяви та додатків до неї стороною позивача до суду не подавалось. При розгляді справи представник відповідача адвокат Карпенко А.А. посилаючись на поданий відзив по справі, з позовом погодилася частково, просила задовольнити позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на частини квартири, в іншій частині позову просила відмовити, а саме не відступати від рівності часток та відмовити в задоволенні стягненні компенсації вартості транспортного засобу, так як вказувала, що від був як придбаний так і проданий у шлюбі, гроші від його продажу витрачені на потреби сім`ї, а тому він не є об`єктом поділу спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Судом встановлено, що 18 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 1177 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] народився син [PERSON] , про що 14 листопада 2016 року Тбіліська Служба Цивільного Реєстру АРДС видала свідоцтво про народження № [NUMBER] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (рішення набрало законної сили 06 червня 2024 року, справа 369/3837/24). За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Так, згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 2011 року по 06 червня 2024 року. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі було придбане та зареєстроване на відповідача нижченаведене майно: 23 грудня 2020 року - квартиру [ADDRESS] ; 02 вересня 2023 року - транспортний засіб марки «Audi» моделі «А4» з номерним знаком [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . При розгляді справи, відповідач [PERSON] не спростовував того, що квартира була придбана ними у шлюбі і зареєстрована на відповідача, і частки сторін є рівними. А саме за позивачем слід визнати право власності на частини квартири. Так, за змістом статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третястатті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу (далі СК) України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 Цивільного кодексу (далі ЦК) України. За змістом частин першої-другої, четвертої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові від 1 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження№61-13422св19) Верховний Суд зазначив, що, хоча майно і може бути зареєстровано лише на одного з подружжя, проте факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Отже суд приходить до висновку, щодо поділу спільної квартири між позивачем та відповідачем у рівних частках відповідає нормам чинного законодавства України. Щодо вимог позивача від відступі від рівності часток подружжя у спільній сумісній власності та реєстрації за нею частини квартири з посиланням на ст. 70 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, які б вказували на необхідність відступленні від рівності часток при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема, що розмір аліментів, які позивач одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини або доказів того, що відповідач не дбав про спільне майно, пошкоджував або знищував його. Такої ж позиції притримується і Верховний суд по аналогічним справам, висновки по яких, викладені в Постановах Верховного суду від 01 травня 2024 року по справі № 756/189/22 (провадження № 61-13906св23) ; від 26 лютого 2024 року по справі № 754/16992/15-ц (провадження № 61-10173св22); від 15 листопада 2023 року по справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341 св 23). Бажаючи збільшити свою частку у майні, позивачка не надала до позову жодного доказу на підтвердження такої вимоги, а по суті обмежилась лиш посилання на те, що неповнолітня дитини залишилась проживати разом з нею. Не заявила позивач і клопотань щодо витребування доказів в цій частині, у разі складнощів в їх отриманні. Тому в цій частині позовні вимоги є і необґрунтованими, і не доведеними. В задоволенні позовної вимоги щодо стягнення вартості компенсації за транспортний засіб марки «Audi» моделі «А4» з номерним знаком [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , слід відмовити з урахуванням наведених нижче обставин. Стороною позивача по справі разом з позовною заявою подано два клопотання про витребування інформації з Головного сервісного центру МВС України щодо транспортного засобу та щодо призначення експертизи з метою визначення ринкової вартості автомобіля. Два клопотання були задоволені судом, бо подання таких клопотань є правом сторони на витребування доказів, а обов`язком суду є оцінка таких доказів щодо їх належності та обґрунтованості. З поданих суду доказів, і не заперечувалось відповідачем, встановлено що спірний автомобіль дійсно було придбано в період шлюбу у вересні 2023 року. У подальшому згідно з листа Головного сервісного центру МВС України вбачається, що вже у жовтні 2023 року автомобіль був переданий комісіонеру ТОВ «Контракт-Авто» для продажу відповідно до договору комісії та акту (а.с.128-130), а 18 грудня 2023 року згідно договору купівлі-продажу (а.с. 125) де від мені відповідача [PERSON] виступав комісіонер ТОВ «Контракт-Авто» автомобіль вибув у власність іншої особи. При цьому шлюб розірвано лише в травні 2024 року. Відповідно після отримання документів з Головного сервісного центру МВС України щодо транспортного засобу та експертного висновку, вони були оцінені судом та суд виснує, що спірний автомобіль продано в період шлюбу. Доказів того, що кошти, отримані від продажу спірного автомобіля, витрачено не в інтересах сім`ї, стороною позивача не надано, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за вказаний автомобіль, так як він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на час розірвання шлюбу. Такої ж позиції притримується і Верховний суд по аналогічним справам про що він зазначив у своїх постановах від 11 жовтня 2023 року по справі № 127/23356/22 (провадження № 61-11874св23) та від 24 травня 2023 року в справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22). Отже, за наявності факту перебування сторін у шлюбі та відсутності доказів використання коштів від продажу спільного майна не в інтересах сім`ї, вважається, що укладений одним із подружжя договір був в інтересах сім`ї. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial