Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

В липні 2025 року представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернувся до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 грудня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2632796, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 6000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії, що передбачені кредитним договором. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, кошти відповідачу надано в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Відповідач умови кредитного договору в повному обсязі не виконав. 08 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 66-МЛ, згідно якого до позивача (нового кредитора) перейшло право вимоги по відношенню до боржників ТОВ «Мілоан», в тому числі і до [PERSON] . Заборгованість відповідача перед позивачем становить 18028,72 грн, а саме: 4744,40 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 13284,32 грн. - заборгованість за процентами. Відповідачу було направлено досудову претензію про погашення заборгованості від 09 липня 2025 року, згідно з якою ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» повідомило про заміну кредитора, наявність заборгованості, її розмір та необхідність погашення. Проте по даний час заборгованість не погашена, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись із даним позовом до суду. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 18 липня 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Щербатюка Олега Дмитровича, про витребування оригіналів доказів. 23 січня 2026 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення у справі, у яких представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. Вказані додаткові пояснення суд розцінює як відзив на позов. Представник позивача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що відповідач вчинив певну сукупність дій спрямованих на отримання кредитних коштів від ТОВ «Мілоан», а саме: зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «Мілоан») із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом накладення електронного підпису або використання (підписання) надісланого йому позивачем одноразового ідентифікатора чи аналога власноручного підпису. Позивачем не надано доказів, які би підтверджували факт надання відповідачу одноразового ідентифікатора - J16422 шляхом направлення на номер телефону [NUMBER] . Крім того, довідка ТОВ «Мілоан» (без дати видачі та номера) про ідентифікацію є одностороннім документом, який не відображає факт надіслання та/або введення одноразового ідентифікатора, а тому не може бути прийнята судом як належний доказ на підтвердження заявлених вимог. Також Позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів. На підставі наведеного, представник відповідача вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. 11 лютого 2026 року до суду від представника позивача надійшла заява, в якій представник позивача просить суд задовольнити позов. Вказану заяву суд розцінює як відповідь на відзив. Представник позивача у поданій заяві вказує, що позивач вважає аргументи у додаткових поясненнях представника відповідача безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання. На підтвердження факту укладення кредитного договору представником позивача разом із позовною заявою було додано копію анкети-заяви на кредит №2632796 від 30 грудня 2020 року, копію Договору про споживчий кредит №2632796 від 30 грудня 2020 року та копію довідки про ідентифікацію. У Довідці про ідентифікацію передбачено усі персональні дані відповідача, зокрема РНОКПП та дата народження, що дає можливість його ідентифікувати, за вказаними у Довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор та ким підписано кредитний договір №2632796 від 30 грудня 2020 року. Кредитний договір №2632796 було укладено в електронній формі з використанням електронного підпису через одноразовий ідентифікатор. Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Представник позивача вказує, що наявність електронних підписів сторін підтверджує волю сторін, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. З огляду на це, можна дійти висновку, що дотримано всіх умов правомірності кредитного договору №2632796 від 30 грудня 2020 року, передбачених законодавством. Щодо твердження представника відповідача про ненадання доказів отримання кредитних коштів, представник позивача вказав, що надане позивачем Платіжне доручення за Договором про споживчий кредит №2632796 від 30 грудня 2020 року містить всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; назву, номер транзакції в системі банку та ТОВ «Мілоан», призначення платежу, суми цифрами, що відповідає вимогам чинного законодавства, а, отже, може вважатися первинним документом. Згідно з п. 2.1 кредитного договору, Кредитні кошти кредиту надаються Позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок. Доцільно наголосити, що ТОВ «Мілоан» не створює окремий рахунок для Позичальника, а надає кошти на уже існуючий, а, отже, не може мати доступу до таких рахунків для того, аби отримати інформацію щодо вчинених фінансових операцій. З огляду на дану умову договору, кошти [PERSON] були перераховані на банківську картку, яка була зазначена саме Позичальником. Крім того, вказує, що зазначення повного номеру платіжної картки відповідача в кредитному договорі є неможливим, а представником Позивача було надано всі належні, допустимі та наявні докази на підтвердження переказу грошових коштів на рахунок [PERSON] , які у сукупності з іншими кредитними документами достовірно підтверджують факт перерахування коштів Позичальнику. На підставі наведеного представник позивача позовні вимоги підтримує та просить суду задовольнити їх в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в дане удове засідання суд не повідомили. Враховуючи неявку сторін, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, встановив наступне. Позивачем надано суду договір про споживчий кредит №2632796 від 30 грудня 2020 року, згідно якого між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] 20 грудня 2020 року укладено електронний договір, який разом із Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан», складають єдиний договір. Представник позивача вказує, що договір укладений між сторонами в електронній формі. Згідно з умовами кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: - сума кредиту 6000.00 грн; - строк кредитування - 24 дні; - проценти за користування кредитом 14,40 грн., які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту. - стандартна % ставка 5.00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Також умовами договору передбачено можливість пролонгації договору. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивача вказує, що спірний договір був укладений між сторонами в електронній формі, а відповідач підписав його одноразовим ідентифікатором J16422 який було направлено на номер мобільного телефону [NUMBER] . Однак суд зазначає, що згідно наданих суду позивачем доказів ні договір про споживчий кредит №2632796 (індивідуальна частина) від 30 грудня 2020 року, ні додатки до нього (паспорт споживчого кредиту та графік платежів), ні правила надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (в редакції від 29 грудня 2020 року) не містять даних стосовно підписання їх будь-яким одноразовим ідентифікатором. Представник позивача вказує, що підтвердженням підписання відповідачем кредитного договору є надана позивачем довідка про ідентифікацію. Суд не погоджується з таким твердженням представника позивача, та вказує, що в матеріалах справи дійсно наявна копія довідки про ідентифікацію, згідно якої на номер телефону [NUMBER] 30 грудня 2020 року було направлено одноразовий ідентифікатор J16422. Направлення вказаного ідентифікатора на вказаний номер телефону первісним кредитором не свідчить про підписання таким ідентифікатором спірного договору. Таким чином, виходячи з наведеного суд вважає спірний договір кредиту неукладеним, зважаючи на загальне правило «Nemo dat quod non habet» (ніхто не може передати більше прав, ніж має сам), ТОВ «Мілоан», не набувши прав та обов`язків за спірним кредитним договором, не могло передати обсяг прав, більший ніж вона сама володіє, укладаючи договір факторингу з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», а отже первісний кредитор не міг передати право вимоги (яке не виникло) за спірним договором іншій особі, а тому ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за спірним кредитним договором». Також суд вважає за можливе зазначити, що відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Надана позивачем платіжне доручення №36628722 від 30 грудня 2020 року не є первинним обліковим в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Більше того, вказаний документ не містить відомостей про особу отримувача грошового переказу, призначення платежу. В матеріалах справи відсутня виписка по картковому рахунку, яка б підтверджувала рух коштів та те, що відповідач отримав будь-які кошти від первісного кредитора та користувався такими коштами на власний розсуд, що позбавляє суд можливості вирішити питання про повернення позивачу неправомірно перерахованих коштів. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18. Отже, оцінивши докази у їх сукупності та заперечення відповідача щодо факту отримання грошових коштів та укладення кредитного договору, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення між первісним кредитором та відповідачем кредитного договору та факту надання відповідачу грошових коштів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до [PERSON] , оскільки будь-яких належних та допустимих доказів укладення кредитного договору чи фактичної видачі відповідачу грошових коштів матеріали справи не містять. Посилання сторони позивача на те, що ТОВ «ФК «Кредит Капітал» не є банківською установою, тому не може надати первинні банківські документи, апеляційний суд не приймає, оскільки у своїй позовній заяві та інших поданих заявах представник ТОВ «ФК «Кредит Капітал» просив розглянути справу без виклику сторін, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18. Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed