Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому, просить суд: -стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з вересня 2023 року і до повноліття дитини; -судові витрати та витрати пов`язані з розглядом справи (в т.ч. витрати на послуги адвоката) стягнути з відповідача. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2014. За час перебування у шлюбі у подружжя народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . З червня 2023 року стосунки з відповідачем розладились, та з того часу кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. У вересні 2023 позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки відповідач фактично вигнав її з дитиною вигнав із будинку в якому вони проживали. Станом на лютий 2025 року справа про розірвання шлюбу знаходиться на розгляді в Київському апеляційному суді. Отже, фактично сім`я припинила своє існування, а шлюб - розпався з вересня 2023 року. З цього часу сторони проживають окремо, а дитина залишилася з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Сторони так і не досягли згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання дитини. Останній ухиляється від свого обов`язку з утримання дитини. Так він навіть закрив свій ФОП в липні 2023 року і на момент подання позову ніде не працює, дохід відповідач отримує у вигляді дивідендів маючи відповідні частки в статутному капіталі ТОВ «Пророк» та ТОВ «Бітнік», а отже батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї/осіб на утриманні у відповідача немає, він має у своїй власності рухоме майно -автомобіль; нерухоме майно - будинок. Також Відповідач є власником корпоративних прав: 50 % ТОВ «Пророк» та 25% ТОВ «Бітнік». Також позивачка зазначає, що з червня 2023 року вона неодноразово намагалась домовитись з відповідачем про виплату аліментів в достатній сумі для утримання дитини, однак відповідач постійно виставляв нові умови перед підписанням договору на виплату аліментів, - як то відмова від претензій на корпоративні права, на авто, продаж та розподіл придбаного у шлюбі будинку, тощо. При цьому паралельно відповідач від початку процесу розлучення (з вересня 2023 року) вигнав позивача з будинку разом із дитиною, всіляко затягує процес розлучення, закрив ФОП, змінив авто, тощо. Таким чином відповідач своїми діями намагався уникнути свого обов`язку по утриманню дитини, а тому є всі підстави для стягнення аліментів з відповідача за минулий час, а саме починаючи з вересня 2023 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24.02.2025 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Копію вказаної ухвали та копію позовної заяви з додатками відповідачем отримано 26.02.2025, що підтверджується власноручною розпискою, наявною в матеріалах справи. Позивач копію ухвали про відкриття провадження отримала 26.02.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Будь-яких заяв по суті справи до суду не надійшло. Таким чином, суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 07.06.2014 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 905. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.12.2016. Сторонами не було укладено договір про сплату аліментів на дитину у порядку ст. 189 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За приписами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За вимог ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років - 3 196 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи убачається, що позивачка проживає разом з малолітнім сином - [PERSON] , який перебуває на її утриманні. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 СК України, беручи до уваги те, що будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог відповідачем суду надано не було, приймаючи до уваги приписи ст. 183 СК України, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. Крім того, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення аліментів за минулий час задоволенню не підлягає, оскільки в силу ч.2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Проте позивачкою не подано суду жодних доказів, які б підтверджували вжиття заходів, щодо отримання аліментів з відповідача починаючи з вересня 2023. Таким чином, у відповідності до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 18.02.2025. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки в силу п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову, з урахуванням ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на оплату професійної правової допомоги, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В позовній заяві позивач повідомила, що за надані послуги в частині підготовки та подання позовної заяви про стягнення аліментів остання сплатила 10 000 грн. та долучила до матеріалів справи ордер на надання правничої (правової) допомоги № 0050759 від 17.02.2025; договір № 5/25 про надання професійної правничої допомоги від 29.01.2025, укладений між адвокатом Харченко Сергієм Вікторовичем та [PERSON] (далі - Договір); додаткову угоду № 1 від 29.01.2025; платіжну інструкцію від 02.02.2025 за сплату наданих юридичних послуг у розмірі 27 400 грн. Згідно п.1.1 Договору, адвокат приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу. Пункт 3.1 Договору встановлює, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Згідно п. 2 Додаткової угоди, орієнтовна вартість послуг (гонорару) за договором складає 95 000 грн, та складається з: захист інтересів в справі № 367/688/2023 - 15 000 грн; стягнення аліментів - 10 000 грн; подання позовної заяви щодо поділу майна - 20 000 грн; участь у судових засіданнях (1 засідання) - 4 000 грн; винагорода 5% від задоволених позовних вимог - 50 000 грн. Правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності) (п. 6.1 Додаткової угоди). Таким чином, враховуючи наведене, встановлені судом під час судового розгляду обставини понесення витрат на правничу допомогу, суд доходить до висновку, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу не є обґрунтованими, оскільки позивачем не було надано належних доказів понесення таких витрат, в матеріалах справи відсутній акт, або інший документ, який підтверджував би обсяг виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги. Крім того, додаткова угода встановлює розмір правничої допомоги за стягнення аліментів в сумі 10 000 грн, а позивачем долучено квитанцію про сплату 27 400 грн, що унеможливлює встановлення судом сплати коштів за вказані послуги, чи за надання інших послуг передбачених додатковою угодою. Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial