Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-29 00:00:00

30.09.2025 року через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області позивач звернувся з вищевказаним позовом, а саме просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами № 3424111642-137195 від 20.10.2021 та № 9286799 від 26.08.2021 у розмірі 22 776,34 грн., а також 2 422,40 грн., сплаченого судового збору та 13 000,00 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що 26.08.2021 між ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" та [PERSON] укладено договір № 9286799. Відповідно до договору кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (плату за користування грошовими коштами) на умовах та у порядку, встановлених цим договором. Відповідно до Розділу І договору розмір (сума) кредиту становить 6 000,00 грн., нарахування кредитором процентів за користування кредитом здійснюється за кожен день користування, з дати надання кредиту до його повного повернення на залишок фактичної заборгованості від наданої суми кредиту. Позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених пунктами 1.6.- 1.8. кредитного договору. Сторонами погоджені умови пролонгації строку користування кредитом. Строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не більше 1 (одного) календарного року. 20.10.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» та [PERSON] укладено договір № 3424111642-137195. [PERSON] здійснила дії спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якого в подальшому, кредитодавцем (ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс») було перераховано грошові кошти у розмірі 2 500,00 гривень. Згідно п.п. 2.3. договору позики, дата видачі кредиту 20.10.2021, дата повернення кредиту 09.11.2021 (включно), термін користування кредитом 20 діб. Відповідно до п.п. 2.5. договору позики, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1 до цього договору). Умовами договору позики на період зазначений в п.п. 2.3. договору, плата за користування кредитом встановлена в розмірі 1,95 % за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.7. договору позики встановлено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів, користування кредитом, визначену у п.п. 2.3. цього договору та починається у дату списання кредитних коштів з рахунку товариства й закінчується у дату зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом на рахунок товариства. Відповідно до п.п. 9.2 Договору позики, цей договір укладається в електронній формі та є електронним договором, підписання якого відбувається, у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою Електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 29.11.2021 було укладено договір № 29/11-1 відповідно до якого ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 9286799. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКИ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 9286799. 07.03.2023 було укладено договір № 07/03/23 відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3424111642-137195 Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 3424111642-137195 від 20.10.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 10 301,00 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) 2 500,00 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 7 801,00 грн. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 9286799 від 26.08.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 12 475,34 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5 990,90 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 6 281,40 грн.; - інфляційні збитки - 174,98 грн.; - нараховані 3% річних - 28,06 грн. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними договорами, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 22 776,34 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 8 490,90 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 14 082,40 грн.; - інфляційні збитки - 174,98 грн.; - нараховані 3% річних - 28,06 грн. У зв`язку з вищенаведеним позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договорами № 3424111642-137195 від 20.10.2021, № 9286799 від 26.08.2021 у розмірі 22 776,34 грн., а також 2422.40 грн., сплаченого судового збору та 13 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.10.2025 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.10.2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором задоволено у повному обсязі. 15.12.2025 року від представника [PERSON] адвоката Долинки О.А. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС надійшла заяв про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.10.2025 року у справі № 345/5417/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. У своїй заяві представник заявниці просить скасувати зазначене заочне рішення та поновити строк на подання заяви про його перегляд. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.12.2025 року заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.10.2025 року скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. 20.01.2026 року від представника [PERSON] адвоката Долинки О.А. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на їх недоведеність та невідповідність наданих позивачем доказів вимогам законодавства. Зокрема, щодо кредитного договору № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року зазначено, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає умовам договору, оскільки процентна ставка застосована позивачем не узгоджується з умовами договору, а порядок зарахування здійснених відповідачем платежів суперечить як умовам договору, так і вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, матеріали справи не містять належних доказів продовження строку кредитування, а також підтвердження правомірності нарахування процентів поза межами строку кредитування. Також вказано на неналежне виконання первісним кредитодавцем обов`язку щодо надання повної та достовірної інформації про умови кредитування, що ставить під сумнів обізнаність відповідача з істотними умовами договору. Щодо кредитного договору № 9286799 від 26.08.2021 року у відзиві зазначено, що відсутні належні докази укладення такого договору у розумінні вимог чинного законодавства. Так, зі змісту наданих позивачем документів вбачається, що від імені кредитодавця договір підписаний «Веб Сайтом», який не є ні фізичною, ні юридичною особою, не має цивільної правоздатності та дієздатності, а відтак не може виступати стороною правочину чи його представником, а також не може вчиняти юридично значимі дії, у тому числі підписувати правочини. У зв`язку з цим зазначено, що такий договір не відповідає вимогам статті 207 ЦК України щодо підписання правочину уповноваженою особою, а отже не може вважатися укладеним у письмовій формі. Враховуючи положення статті 1055 ЦК України, кредитний договір, укладений без додержання письмової форми, є нікчемним, а відповідно до статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків для сторін. Також у відзиві наголошено, що у зв`язку з нікчемністю первісного кредитного договору у первісного кредитора не виникло права вимоги до відповідача, а відтак і подальші договори відступлення права вимоги не створюють для позивача жодних правових наслідків, з огляду на принцип «nemo dat quod non habet». З огляду на викладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 10.02.2026 року представник позивача Ткаченко М.М. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що у поданій відповіді представник позивача зазначила, що доводи, викладені у відзиві відповідача, є безпідставними та такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Представник позивача вказує, що між сторонами були належним чином укладені кредитні договори, у тому числі шляхом приєднання до умов електронного договору із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам законодавства України. При цьому відповідач отримав кредитні кошти та частково здійснював їх погашення, що свідчить про визнання ним факту укладення договорів та наявності зобов`язань за ними. Щодо доводів відповідача про нікчемність одного з договорів, представник позивача зазначила, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки особливості укладення електронних договорів передбачають можливість їх підписання шляхом використання одноразового ідентифікатора, а формальні неточності у реквізитах не свідчать про неукладення правочину. Крім того, позивач наголошує, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановлений строк, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених договором та частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Також представник позивача зазначила, що розрахунок заборгованості є обґрунтованим та здійсненим відповідно до умов договорів, а відповідачем не надано належних доказів його спростування, зокрема не подано контррозрахунку. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, позивач вказує на правомірність нарахування процентів за користування кредитом, у тому числі після спливу строку кредитування, як наслідку прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на викладене, представник позивача просила суд долучити відповідь на відзив до матеріалів справи та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 17.03.2026 року від представника [PERSON] адвоката Долинки О.А. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому зазначив, що заявлені до стягнення витрати позивача на надання професійної правничої допомоги у сумі 13 000,00 грн. є завищеними, не відповідають критеріям співмірності, розумності та обґрунтованості, визначеним нормами цивільного процесуального законодавства, зокрема статтею 137 ЦПК України, та не є пропорційними до предмета спору і ціни позову. Представник відповідача вказав, що справа не є складною, розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, а обсяг виконаних адвокатом позивача робіт є незначним та не потребував значних витрат часу і зусиль. Крім того, надані позивачем докази не підтверджують необхідність понесення витрат саме у заявленому розмірі. З огляду на викладене, просив суд у разі задоволення позову зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн." Представник позивача у судове засідання не з`явилася, однак Німченко А.Р. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС подала заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити у повному обсязі. Відповідач також в судове засідання не з`явилася, однак від представника [PERSON] адвоката Долинки О.А. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника, а рішення ухвалити за наявними матеріалами із урахуванням поданих доводів і заперечень на позовні вимоги. В судовому засіданні 18.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення, та відповідно до положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення. Проголошення судового рішення призначив на 11 годину 00 хвилин 30 березня 2026 року. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Судом встановлено, що 20.10.2021 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» та [PERSON] укладено договір позики № 3424111642-137195 «Проста позика», сума кредиту 2 500,00 грн., строком на 20 діб та починається з 20.10.2021 закінчується 09.11.2021, підписаний електронним підписом відповідачки. Згідно п.п. 2.1-2.3 договору, ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» надало у позику [PERSON] кредит в сумі 2 500,00 грн., на строк 20 діб, з 20.10.2021 року по 09.11.2021 року. Розмір плати за користування кредитними коштами визначено в розмірі 1,96% за кожен день користування кредитом, що передбачено графіком платежів - додатком до договору позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року. ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» належним чином виконало взяті на себе зобов`язання за договором позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року, надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі 2 500,00 грн. в порядку передбаченому умовами договору позики, шляхом їх перерахування на банківський рахунок [PERSON] . Згідно повідомлення за вих. № 2873_241209140928 від 09.12.2024 ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між підприємствами укладено договір на переказ коштів ФК-П-20/08-08 від 2020-08-20. 20.10.2021 було перераховано кошти на платіжну картку клієнта на суму 2 500,00 грн. на карту [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 115260518. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладання з відповідачем [PERSON] кредитного договору № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року та надання відповідачу 2 500,00 грн. кредитних коштів. Щодо переходу (відступлення) права вимоги за договором позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року, суд зазначає наступне. Згідно договору № 07/03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 07.03.2023 укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», відповідно до умов якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором № 3424111642-137195. На підтвердження вказаного факту, до позову долучено витяг з реєстру боржників до договору відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від № 07/03/23 від 07.03.2023 року, із якого вбачається, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право грошової вимоги до боржника [PERSON] за договором позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року в загальній сумі 10 301,00 грн. При цьому, суд вважає, що перехід права вимоги за договором позики проведено згідно вимог законодавства, про що суду позивачем надано належні та допустимі докази. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на дату звернення до суду з позовом, у [PERSON] перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 10 301,00 грн., із яких: 2 500,00 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 7 801, 00 грн. - заборгованість за відсотками. Окрім цього, встановлено, що у відповідності до умов договору передбачено умови та строки нарахування відсотків за користування коштами. З огляду на ці умови договору, суд не погоджується із розрахунком процентів за користування кредитом, наданим позивачем, і, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачатіла кредиту та процентів за договором позики, виходить з наступного. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Згідно умов договору позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року, строк кредитування сторони погодили на 20 календарних днів, з 20.10.2021 року по 09.01.2021 року, дата повернення кредиту - 09.11.2021 року, загальна орієнтовна вартість кредиту складає 3 480,000 грн. (2 500,00 грн. - тіло кредиту; 980,00 грн. - відсотки (фактично сума відсотків складає 980,00 грн.), що визначено п. 3.9 договору, а також передбачено графіком платежів - невід`ємним додатком до договору позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року. Окрім того, суду надано розрахунок заборгованості, проведений ТОВ «КОЛЛЕКИ ЦЕНТР», за яким розраховано заборгованість, за період з 20.10.2021 року по 23.02.2022 року, в сумі 10 301,00 грн., із яких: 2 500,00 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 976,00 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (07.03.2023 рік); 6 825,00 грн. заборгованість за відсотками за період з 16.12.2021 р. по 23.02.2023 р. Суд погоджується з доводами представника відповідача про відсутність належних та допустимих доказів продовження строку кредитування. Матеріали справи не містять підтвердження звернення відповідача до кредитодавця із заявою про пролонгацію договору, її погодження кредитодавцем, а також доказів відсутності простроченої заборгованості на момент такого продовження чи сплати відповідних платежів згідно з тарифами. За відсутності сукупності таких умов твердження про продовження строку кредитування є необґрунтованим. Тобто, право ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 09.01.2021 року, а тому, починаючи із зазначеної дати, товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом. Відповідно, таке право відсутнє і у позивача, як правонаступника, до якого перейшло право грошової вимоги до відповідача. Суд звертає увагу, що належних доказів на підтвердження факту пролонгації строку кредитування суду не надано. Позивач також просить стягнути з [PERSON] проценти за користування кредитними коштами, як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім цього, як слушно зауважив представник відповідача, додаток №1 до договору позики не містить відомостей про встановлення процентної ставки у розмірі 1,96 % за один день користування кредитними коштами. Натомість відповідно до п. 9.13 договору позики передбачено, що процентна ставка становить 702 % річних, що еквівалентно 1,95 % за кожен день користування грошовими коштами. Виходячи із зазначеного, при сумі кредиту 2500,00 грн розмір процентів за один день користування кредитом становить 48,75 грн (2500,00 грн ? 1,95 %), а за весь строк кредитування тривалістю 20 днів (з 20.10.2021 року по 09.11.2021 року) - 975,00 грн (48,75 грн ? 20 днів). Водночас матеріали справи не містять належного та зрозумілого розрахунку нарахування процентів саме у такому розмірі, що свідчить про невідповідність поданого позивачем розрахунку умовам договору. Крім того, як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем було здійснено часткове погашення заборгованості на загальну суму 1700,00 грн, а саме: 10.11.2021 року - 400,00 грн, 16.11.2021 року - 1300,00 грн. Однак із зазначеного розрахунку неможливо встановити, у рахунок погашення яких саме зобов`язань (тіла кредиту чи процентів) були зараховані вказані платежі. Водночас, з урахуванням того, що позивачем заявлено до стягнення повну суму основного боргу, а також відсутні докази належного зарахування здійснених платежів, сплачені відповідачем кошти у розмірі 1700,00 грн підлягають врахуванню при визначенні залишку заборгованості за тілом кредиту. Таким чином, залишок заборгованості за основною сумою кредиту становить 800,00 грн (2500,00 грн - 1700,00 грн), що спростовує доводи позивача про наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2500,00 грн. Окрім цього, позивачем нараховано проценти за користування кредитними коштами за ставкою 3,9 % за кожен день (1423,50 % річних) за період з 16.12.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 6825,00 грн, а також включено до розрахунку 976,00 грн процентів, правова природа яких у позові не розкрита. Разом із тим, ні договір позики, ні інші матеріали справи не містять умов щодо застосування такої процентної ставки, що свідчить про безпідставність відповідних нарахувань. Відтак позовні вимоги в частині стягнення зазначених сум процентів не можуть бути визнані обґрунтованими. Отже, за встановлених обставин справи та аналізу сукупності наданих доказів, суд доходить висновку, що заявлені вимоги про стягнення заборгованості за договором позики № 3424111642-137195 від 20.10.2021 року підлягають частковому задоволенню в розмірі 1 775,00 грн., що розраховані наступним чином: 800,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) + 975 грн. - відсотки за користування кредитом (800,00 грн. х 1,95% х 20 днів). Відповідно до кредитного договору № 9286799 від 26.08.2021 укладеного між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] , відповідно до якого сума кредиту становить 6 000,00 грн., строк кредиту на 15 днів, термін (дата) повернення кредиту 10.09.2021. з 1-го по 15-й день позичальник сплачує проценти (плату за користування грошовими коштами) за кожен день строку користування кредитом у розмірі 0,0010%. Сторони домовилися, що загальний строк надання кредиту може бути автоматично продовжений (пролонгований) у разі невиконання позичальником в повному обсязі зобов`язань зі сплати процентів згідно п. 1.6 та повернення кредиту у визначений в п. 1.5 термін (після спливу строку А). Відповідно до Договору Кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (далі «кредит») Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (плату за користування грошовими коштами) на умовах та у порядку, встановлених цим Договором. Відповідно до Розділу І Договору : - Розмір (сума) кредиту становить 6000.00 грн; - Нарахування Кредитором процентів за користування кредитом здійснюється за кожен день користування, з дати надання кредиту до його повного повернення на залишок фактичної заборгованості від наданої суми кредиту; - Позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених пунктами 1.6.-1.8. Кредитного договору; - Сторонами погоджені умови пролонгації строку користування кредитом; - Строк дії Договору: до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не більше 1 (одного) календарного року. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Таким чином, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, Кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому Договором. Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування. Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 9286799 від 26.08.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» складено графік платежів та підписаний відповідачкою. Відповідно до заявки на отримання кредитів та встановлення ділових відносин між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] та паспорта споживчого кредиту, сума кредиту 6 000,00 грн., строком на 15 днів, процентна ставка, відсотків річних 0,37, з якими ознайомилась відповідачка, що підтверджується її підписом. Щодо твердження представника відповідача щодо нібито недійсності кредитного договору № 9286799 від 26.08.2021 року через те, що його від імені кредитодавця підписав «Веб Сайт», слід зазначити наступне. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України). Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що кредитний договір №?9286799 від 26.08.2021 підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора В?103255. Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення правочину між сторонами 26.08.2021 року. Без отримання листа на електронну пошту та/або SMS-повідомлення, а також без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету, кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг бути укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20 (провадження № 61-2904св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Наявність в договорі посилання на «веб-сайт» не свідчить про недійсність правочину, оскільки ключовими критеріями укладення договору є фактичне волевиявлення сторін та виконання ними обов`язків, встановлених договором. Зокрема, перерахунок коштів на користь відповідачки, підписання додатку та графіка платежів, а також використання одноразового паролю-ідентифікатора В?103255 підтверджують факт реального укладення договору і прийняття його умов відповідачкою. Відповідно до довідки, виданої ТОВ ФК «ЕЛАЄНС» ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» на підставі договору №?37615055-1_21/08/18 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, 26.08.2021 було здійснено платіж на видачу кредиту за договором №?9286799 від 26.08.2021 у сумі 6?000,00?грн., що не заперечується стороною відповідача. Факт отримання кредиту та підтвердження його суми та умов (термін, процентна ставка, строки повернення) свідчить про наявність фактичної економічної та юридичної дії, яка є проявом цивільно-правової відповідальності сторін. Відповідно до частини першої статті 1054 та статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі, підпис є обов`язковим реквізитом, що фіксує волевиявлення та наміри сторін. У разі дотримання всіх процедур електронного підписання, зокрема отримання одноразового паролю та підтвердження операції, умови договору вважаються прийнятими, а договір укладеним. Таким чином, посилання на «веб-сайт» у договорі не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки реальні дії сторін - перерахунок коштів, підтвердження умов та підписання договору відповідачкою - однозначно свідчать про його укладення, волевиявлення сторін та наявність юридичних наслідків, передбачених законом та договором. Отже, твердження про те, що кредитний договір нібито не підписаний кредитодавцем через підписання веб-сайтом, суд вважає таке зауваження надмірним формалізмом. Фактичним кредитодавцем є конкретна юридична особа - ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС», яка виконала всі умови договору: фактично здійснила перерахунок коштів на суму 6 000,00 грн. відповідно до договору №?9286799 від 26.08.2021. Технічне підписання договору системою веб-сайту відображає лише автоматизований процес оформлення правочину, при цьому волевиявлення та зобов`язання кредитодавця підтверджені реальним перерахунком коштів, прийняттям заявки та виконанням умов договору. Таким чином, відсутність КЕП у класичній формі не впливає на дійсність договору та не може слугувати підставою для йогонеукладеним. Судова практика підтверджує, що дії сторони, які фактично виконують умови договору та підтверджують його електронним підписом або одноразовим ідентифікатором, визнаються достатнім доказом укладення договору навіть без класичного підпису КЕП. Враховуючи наведене, твердження відповідача щодо нібито недійсності кредитного договору не ґрунтується на фактичних та юридичних обставинах справи. 29.11.2021 було укладено договір № 29/11-1 відповідно до якого ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 9286799. Відповідно до платіжного доручення № 0316500000 від 29.12.2021 ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» сплатило ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» суму у розмірі 1 930 724,06 грн., згідно договору № 29/11-1 від 29.11.2021. Згідно з розрахунком заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (кредитний договір № 9286799 від 26.08.2021) станом на 10.01.2023 складає 12 475,34 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту 5 990,90 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 6 281,40 грн., нараховані 3% річних за користування грошовими коштами у відповідності до ст.625 ЦК України 28,06 грн., інфляційні збитки за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України 174,98 грн. Відповідно до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 укладеного між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором № 9286799. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] перед ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (кредитний договір № 9286799 від 26.08.2021) станом на 26.09.2025 складає 12 475,34 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 5 990,90 грн., заборгованість за відсотками 6 281,40 грн., нараховані 3% річних 28,06 грн., інфляційні збитки 174,98 грн. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, суд дійшов висновку, що копія договорів факторингу та реєстри прав вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано відомостей, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за договорами № 9286799 від 26.08.2021 у добровільному порядку, натомість в матеріалах справи міститься копія кредитних договорів, які підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, тобто погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів, та позивач надав докази факту відступлення права вимоги. При цьому інфляційні збитки в розмірі 174,98 грн. та 3% річні в розмірі 28,06 грн. - нараховані до введення в Україні воєнного стану. Враховуючи викладене, оскільки відповідач порушив зобов`язання, встановлені кредитним договорами № 9286799 від 26.08.2021, докази своєчасної та повної оплати заборгованості за цими договорами в матеріалах справи відсутні, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми заборгованості за договорами № 9286799 від 26.08.2021. Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58). Щодо розподілу судових витрат Згідно з приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи встановлено, що позовна заява подана через систему «Електронний суд» та відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачено позивачем із застосуванням понижуючого коефіцієнту відповідного розміру ставки судового збору - 0,8, що становить 2 422,40 грн., та підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 0558660001 від 26.09.2025 року. Сума майнової вимоги була визначена позивачем в розмірі 22 776,34 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на суму 14?250,34 грн. А тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1?515,02 грн. (2 422,40 грн. х 14?250,34 грн. / 22 776,34 грн.) сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13 000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved