Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-31 00:00:00

Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (місцезнаходження: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, ЄДРПОУ: 14360080) через свого представника звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] (місце реєстрації: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказано, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку звернувся до АТ «Акцент-Банк» та підписав заяву № б/н від 01.10.2017 року. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим, станом на 15.05.2024 року утворилася заборгованість у розмірі 112103 грн 70 коп., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68293 грн 26 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 43810 грн 44 коп. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2024 року передано за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (зміна назви суду на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» №4273-IX, який набув чинності 25 квітня 2025 року на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області) від 31.10.2025 року по справі №206/2782/24, позовну заяву Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 01.10.2017 року у розмірі 112103 грн 70 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн 00 коп. Ухвалою Дніпровський районний суд Дніпропетровської області від 21.10.2025 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 року по справі №206/2782/24 скасовано, призначено цивільну справу до розгляду. 24.02.2026 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі, в яких представником було вказано, що відповідач не погоджується з поданою позовною заявою, вважає її безпідставною та необгрунтованою. Пояснення обгрунтовані тим, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві від 01.10.2017 року розмір наданого кредитного ліміту не вказано, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про обов`язок повернути кошти і встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначено номеру картки та реквізитів карткового рахунку. Для визначення конкретних умов договору позивач посилався на долучені до позовної заяви Тарифи Банку щодо користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна Gold» та витяг з умов та правила надання банківських послуг в АТ «А-Банк», при цьому, вказані документи засвідчені лише підписом позивача, підпис відповідача про ознайомлення саме з цими умовами та тарифами відсутній. Крім того, вказаний у позовній заяві паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Також відповідач звертає увагу суду на відсутність повідомлення первісним кредитором про відступлення права вимоги іншій особі та просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. В судове засідання сторони не з`явилися, розгляд справи просили здійснювати без їх участі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що згідно заяви №б/н від 01.10.2017 року [PERSON] звернувся до АТ «Акцент-Банк» з метою отримання банківських послуг. При підписанні анкети-заяви [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими у рекламному буклеті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. В подальшому, на ім`я [PERSON] було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] та видано картку за номером [NUMBER] , строком дії до березня 2021 року. Згідно довідки по лімітам [PERSON] за період з 01.10.2017 року по 15.05.2024 року збільшував кредитний ліміт з 500 грн до 68300 грн. Згідно виписки по картці за період з 01.10.2017 року по 15.05.2024 року, з якої вбачається, що сума витрат за цей період склала 234618 грн. 17 коп. сума зарахувань за період 122654 грн. 21 коп. Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 01.10.2017 року, станом на 15.05.2024 року у [PERSON] утворилася заборгованість у розмірі 112103 грн 70 коп., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68293 грн 26 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 43810 грн 44 коп. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі анкети-заяви від 01.10.2017 року з відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 46,8% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку. Згідно долучених до позовної заяви довідок та виписки по картці вбачається, що відповідно до анкети-заяви від 01.10.2017 року відповідачу було видано платіжну картку, відкрито рахунок із встановленим кредитним лімітом, розмір якого змінювався та останній активно користувався кредитними коштами. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку банку не повернуті, у зв`язку з чим, позовна вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, з огляду на наступне. Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2017 року між сторонами було підписано анкету-заяву, при цьому, позивач звернувся з даним позовом лише 31.05.2024 року. Проте, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписівЗакону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-ІХ. Вказаним законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних проти епідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 року № 1236 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 01.10.2021 року на усій території України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 року карантин продовжено до 31.12.2021 року. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які були затверджені Законами України «Про затвердження Указу Президента України» «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і він діє на даний час. 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 920/724/21. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який набув чинності 04 вересня 2025 року, п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, було виключено. З огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом 31.05.2024, враховуючи строки початку перебігу позовної давності та продовження законом строків позовної давності на строк дії карантину та період воєнного стану в Україні, суд доходить висновку, що звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості до [PERSON] відбулось у межах строку позовної давності. При цьому, в частині заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, суд звертає увагу на наступне. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч.2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Згідно з ч. 2 ст. 9 вказаного Закону, кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. За ст. 13 вказаного Закону, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», як невід`ємні частини спірного договору. Так, витягом з умов та правил надання батьківських послуг в АТ «Акцент-Банк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. При цьому, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Щодо наявного в матеріалах справи паспорту споживчого кредиту, який містив розмір процентної ставки, та був підписаний відповідачем електронним підписом шляхом підтвердження дзвінком, на думку суду не може вважатися належним доказом, щодо підтвердження факту укладення спірного договору, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленою у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі прапорційно задоволених позовних вимог, що становить 1844 грн 64 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial