Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-26 00:00:00

22.09.2025 [PERSON] в особі представника - адвоката Нестеренко А.В., звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до Пологівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області, треті особи: Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, [PERSON] про визнання права власності на частку житлового будинку. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачці на підставі договору дарування від 03 лютого 1987 року, посвідченого державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Тоцькою В.П., належить частина житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Також на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.03.2008 року, виданого Пологівською державною нотаріальною конторою, їй належить ще частина даного домоволодіння. Співвласником вищевказаного будинку із господарськими будівлями є [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 14.05.2018 та договору купівлі - продажу від 10.08.2006. Земельна ділянка площею 557 кв.м. під домогосподарством не приватизована та перебуває у комунальній власності. 30 січня 2008 року виготовлено технічний паспорт на вказане домоволодіння. Згідно з Звітом про незалежну оцінку майна оціночна вартість вказаного домоволодіння становить 90 000 грн. 00 коп. Відповідно до технічного паспорта будинок загальну площу 98,4 кв.м., житлову площу 39,7 кв.м. У зв?язку із збройною агресією РФ проти України у квітні 2022 року позивачка виїхала з м. Пологи та на даний час зареєстрована як внутрішньо переміщена особа. У липні 2025 року [PERSON] звернулась за місцем фактичного мешкання до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з питанням здійснення державної реєстрації права власності на частину житловий будинок із господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . 31 липня 2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області було ухвалено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Підставами для відмови вказано відсутність інформації про цілісність і фактичне місцезнаходження архівних документів ТОВ «КП Імпульс», які зберігались у м. Пологи Запорізької області, через тимчасову окупацію міста. Також вказано, що функції бюро технічної інвентаризації Пологівська міська рада не здійснювала, комунальних підприємств за цим видом діяльності не створювала, архіви до органів місцевого самоврядування не передавались. Також зазначила, що не має можливості надати письмову довідку ТОВ «КП Імпульс» про реєстрацію за нею права власності на 1/4 частину будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також не має жодних правових підстав для оскарження рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 31 липня 2025 року про відмову в проведенні реєстраційних дій. Вважає дану відмову правомірною, а оскарження вищевказаного рішення неналежною формою захисту її порушених прав. Як зазначає позивачка, на теперішній час у неї не має документів, які б могли підтвердити право власності на будинок з господарськими будівлями і спорудами, тому вимушена звернутися до суду за визнанням за нею права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку із господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 98,4 кв. м., жилою площею 39,7 кв.м. Ухвалою судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 26.09.2025 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 09.10.2025 від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 13.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.01.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2026. Позивач в судове засідання не з`явилася, разом з тим її представник адвокат Нестеренко А.В. у судове засідання надала заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, у якій зазначила про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник Пологівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області у судове засідання не з`явився. Водночас 18.03.2026 від начальника Пологівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області Коноваленка Ю. надійшла заява, у якій він просить суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства та здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача. Крім того. у заяві зазначив, що реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно до 01.01.2013 проводилася у бюро технічної інвентаризації, з видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. До 01 січня 2013 року на території Пологівського району Запорізької області реєстрація права власності здійснювалася Комунальним підприємством «Імпульс» Пологівської районної ради, правонаступником якого стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальне підприємство «Імпульс». ТОВ «КП Імпульс» є суб?єктом приватного права. Функції бюро технічної інвентаризації Пологівська міська рада не здійснювала, комунальних підприємств за цим видом діяльності не створювала, архіви до органу місцевого самоврядування не передавалися. Разом з тим, ТОВ «КП Імпульс» відновило свою діяльність. Представник третьої особи Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської областіу судове засідання не з`явився, разом з тим у матеріалах справи міститься заява представника третьої особи про розгляд справи без участі представника третьої особи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином згідно з ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України та рекомендованим листом із повідомленням за адресою його місця проживання. Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошень про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки в судові засідання третя особа не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. 19.03.2026 судом завершено розгляд справи та суд перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосивши перерву для виготовлення його повного тексту до 27.03.2026. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме тих, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 03 лютого 1987 року, посвідченим державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Тоцькою В.П., зареєстрованим у реєстрі за № 195, [PERSON] належить 1/4 частина житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки від 04.09.2025 № 442156800 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.03.2008 року, виданого Пологівською державною нотаріальною конторою, належить 1/4 частина будинку із господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначений будинок зареєстроване за позивачем Пологівським міжміським бюро технічної інвентаризації 24.02.1987, про що позивачеві надано реєстраційне посвідчення. Разом з тим, власником 1/4 частки вищевказаного будинку із господарськими будівлями є [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 14.05.2018 та договору купівлі продажу від 10.08.2006 посвідчених приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майн від 04.09.2025 № 442156800. Відповідно до технічного паспорту, домоволодіння складається з :а- житловий будинок, а - тамбур, аl - тамбур, а2 - прибудова, Б - сарай, В - сарай, під В - погріб, Г - вбиральня, Д - вбиральня, ДІ - душ, Н - навіс, У - вбиральня, 1 - паркан, 2 - паркан, 3 - хвіртка, К - колодязь 1/2 частка. Загальна площа житлового будинку становить 98,4 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м. Відповідно до довідки від 27.03.2023 за №1631-1631-5002670787 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішенням №80170774 від 31.07.2025 Державного реєстратора прав на нерухоме майно Смішко А.М., позивачці було відмовлено у проведенні реєстраційних дій з огляду на наступне. Державним реєстратором під час розгляду заяви було здійснено пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті якого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. Державним реєстратором направлено запит до Пологівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області. 31.07.2025 отримано відповідь від Пологівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області №1252 від 28.07.2025 у якій зазначено наступне: «До 01 січня 2013 року на території Пологівського району Запорізької області реєстрація права власності здійснювалася Комунальним підприємством «Імпульс» Пологівської районної ради, правонаступником якого стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальне підприємство «Імпульс». ТОВ «КП «Імпульс» є суб`єктом приватного права.Архіви ТОВ «КП «Імпульс» не були передані. На сьогодні достовірна інформація про наявність архівних документів ТОВ «КП «Імпульс», які зберіглися у м. Пологи, про їхній стан та місце знаходження відсутня через тимчасову окупацію міста». Враховуючи викладене, державному реєстратору не надана інформація, необхідна для проведення реєстраційних дій, у зв`язку з чим державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав того, що це право оспорюється або не визнається іншими особами на такий об`єкт. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Як встановлено судом, позивачкою не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно. Як слідує з письмової заяви уповноваженого представника відповідача, зазначено про те, що Пологівська міська військова адміністрація Пологівського району Запорізької області не є особою до якої повинні бути звернені вимоги позивача. Відтак, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій. Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки, квартири проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Більш того, позивач не вбачає жодних правових підстав для оскарження рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 31 липня 2025 року про відмову в проведенні реєстраційних дій та вважаю дану відмову правомірною, а оскарження вищевказаного рішення неналежною формою захисту її порушених прав. З наявного в матеріалах справи копії договору дарування від 03 лютого 1987 року, посвідченого державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Тоцькою В.П, вбачається, що позивачка [PERSON] є власницею 1/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок був зареєстрований в Пологівському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві спільної часткової власності за позивачем та зареєстровано в реєстрі за №195 від 03 лютого 1987 року. Отже, зазначене є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013. Крім того слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (у редакції станом на час розгляду справи), м. Пологи віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Також, нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. Доказів того, що відповідачем не визнається або оспорюється право власності позивача на спірну квартиру матеріали справи не містять. Оригінали всіх документів, що засвідчують право власності позивача на спірну квартиру, перебувають у позивача. Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру до відповідача, який не оспорює таке право. Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України. З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає. При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Outcome: dismissed