Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-02 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог зазначено, [PERSON] , є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згадане нерухоме майно позивач набув у власність шляхом нотаріального оформлення спадкування за заповітом після своєї баби [PERSON] , та отримав правовстановлюючий документ Свідоцтво про право на спадщину від 17 лютого 1995 року, посвідчене Лисичанською Державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 2-848. Право власності було зареєстроване, згідно діючого на час реєстрації законодавства, в реєстровій книзі за № 1051 в Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації, дата реєстрації 20 лютого 1995 року, про що на правовстановлюючому документі було зроблено реєстраційний напис. Згідно положень п.2 Прикінцевих та перехідних положення Закону України від 11 лютого 2010 року N 1878-VI «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» з 1 січня 2013 року почалось функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак після вказаного терміну відомості про право власності [PERSON] на нерухоме майно до реєстру унесені не були. Разом з тим, за положеннями п.1) ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: «3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;» Тобто право власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було набуте, та зареєстроване у повній відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент його виникнення. Згідно адміністративно-територіального устрою України місцем розташування, належного [PERSON] майна є м. Лисичанськ Лисичанської міської територіальної громади Сіверськодонецького району Луганської області. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (зі змінами та доповненнями), м. Лисичанськ Лисичанської міської територіальної громади Сіверськодонецького району Луганської області є тимчасово окупованою територією, датою початку тимчасової окупації є 03.07.2022 року. Деокупації на час звернення до суду не відбулось. Внаслідок злочинних дій окупаційних сил російської федерації, житловий будинок позивача пошкоджено. Маючи на меті отримати відшкодування за своє майно, [PERSON] з`ясував, що для вирішення цього питання необхідно мати документи, які підтверджують право власності. На початку липня 2022 року, напередодні вступу військ російської федерації у м.Лисичанськ, [PERSON] був вимушений терміново евакуюватись з міста. Під час евакуації оригінали правовстановлюючих документів на будинок було втрачено. Для цілей відновлення правовстановлюючих документів, позивач звернувся із відповідною заявою до Луганського обласного державного нотаріального архіву, але отримав відмову, яка була вмотивована тим, що документи нотаріального діловодства та архіву Лисичанської нотаріальної контори залишились на окупованій території. Крім того, з метою унесення відомостей про своє право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] звернувся до органів державної реєстрації, однак у проведенні реєстраційних дій йому було відмовлено. Через втрату правовстановлюючого документа, позивач вимушений звернутись до суду, оскільки в інший спосіб не може підтвердити право власності на належне йому майно. Таким чином у Позивача відсутня можливість отримати відомості про раніше зареєстроване право власності на нерухоме майно, які зберігалися в Лисичанському бюро технічної інвентаризації. Позивач не може розпоряджатися своїм майном та не має можливості отримати відповідну компенсацію за пошкодження свого нерухомого майна, що порушує його правовласності. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, зазначене рішення необхідне йому для захисту його майнових прав. Просить суд визнати за ним право власності на належний йому будинок. В судове засідання сторона позивача надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Сторона відповідача про розгляд справи належним чином неодноразово повідомлена, від відповідача не надійшло відзиву, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи . Вивчивши позов та матеріали справи суд приходить до висновку, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.1990 року реєстраційний номер 2-1326 виданого нотаріусом, [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Належність житлового будинку М.В. Константінову підтверджується також технічним паспортом житлового будинку [ADDRESS] , складений Лисичанським КП «БТІ». Відповідно до паспорту та довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, позивач є внутрішньо переміщеною особою. Відповідно до листа ТОВ «ЕНЕРА СХІД» №01-50-24/2/17 від 19.08.2024 року, Товариство підтвердило, що між ним та [PERSON] (код [NUMBER] , будинок [ADDRESS] ) був укладений публічний договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та відкрито добовий рахунок LS_721112037. Відповідно до Витягу з ЄРДР, кримінальне провадження №12024071030001938 від 02.10.2024 року підтверджується пошкодження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де позивач визнаний потерпілим. Відповідно до рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №73731608 від 19.06.2024 року позивачу було відмовлено в проведенні реєстраційних дій з тих підстав, що розглянувши заяву від 10.06.2024 за реєстраційним номером 61441411 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав па нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: - після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: отримано лист від Лисичанської міської військової адміністрації про неможливість надати інформацію від органів чи установ, що проводили державну реєстрацію права власності на паперових носіях, оскільки територія об`єкта нерухомого майна, щодо права власності на яке подана заява, знаходиться на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, за яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019року у справі № 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право. Таким чином суд підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, відповідно до ст. 392 ЦК України, а рішення спрямоване на захист, існуючого, наявного, права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Підтвердження права власності на зруйноване майно необхідно позивачу для отримання матеріального відшкодування від держави. Указом Президента України . № 64/2022 від 24. лютого 20.22року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки, і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який неодноразово був продовжений та станом на час розгляду справи триває. Відповідно де Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022року № 309. (у редакції станом на час і розгляду справи), територію Лисичанської міської територіальної громади включено до території активних бойових дій та бойові дії на даній території не завершені, а саму територію віднесено до тимчасово окупованої РФ території України. Відповідно до ст.349 ЦК право власності на майно припиняється в разі його знищення, але суд при задоволенні позову керується практикою ЄСПЛ та міжнародними нормами. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved