Jurisdiction: civil
Date: 2026-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. На підтвердження позовних вимог посилається на наступне. 06 січня 2022 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2786893. 19 липня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено Договір факторингу № 19072023, відповідно до якого ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» відступило право вимоги до відповідача, а позивач набув право вимоги грошових коштів за кредитним договорам. Відповідно до Реєстру Боржників до договору факторингу, ТОВ "ФК "ЄАПБ" набув права грошової вимоги відповідно до договору № 2786893 в сумі 35 039 грн. 30 коп., з яких: 7 000 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основою сумою боргу; 28 039 грн. 30 коп. заборгованість за процентами. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що відповідач суму боргу в добровільному порядку не повертає, позивач змушений звернутись до суду та суму боргу стягнути в примусовому порядку, а також судові витрати. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи повідомлявся неодноразово належним чином, однак, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався, будь-які клопотання чи заперечення на адресу суду не надав. Конверт, який був направлений за адресою його місця проживання та перебування, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк, обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд, у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Судом було встановлено, що 06 січня 2022 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2786893. 19 липня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено Договір факторингу № 19072023, відповідно до якого ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» відступило право вимоги до відповідача, а позивач набув право вимоги грошових коштів за кредитним договорам. Відповідно до Реєстру Боржників до договору факторингу, ТОВ "ФК "ЄАПБ" набув права грошової вимоги відповідно до договору № 2786893 в сумі 35 039 грн. 30 коп., з яких: 7 000 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основою сумою боргу; 28 039 грн. 30 коп. заборгованість за процентами. Таким чином, враховуючи положення ст.ст.1077, 1078 ЦК України, ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" є новим кредитором у зобов`язаннях з відповідачем, про що на адресу проживання останнього було направлено відповідне повідомлення. Згідно ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки та відшкодування збитків. Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки заборгованість відповідачем в добровільному порядку не сплачується, вона підлягає стягненню в примусовому порядку на користь позивача. На підставі вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved