Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-23 00:00:00

07.01.2026 до Індустріального районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява [PERSON] до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 30.01.2026 позовну заяву було залишено без руху, надавши позивачу термін на усунення недоліків. 05.02.2026 після усунення недоліків та залучення співпозивачів, до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання за ними права власності по 1/3 частки за кожним на житловий будинок. В обґрунтування позову зазначено, що позивачі на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці кожен) мають житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку серії АВВ №455626, укладеним 13.08.1999 року. Будинок зареєстровано за позивачами у Донецькому БТІ на праві приватної власності 03.09.1999, про що зроблено відповідний запис у реєстровій книзі №46 за реєстровим номером №4747. Державний реєстратор прав на нерухоме майно 04.07.2025 відмовив в проведенні реєстраційних дій, оскільки неможливо отримати відомості про зареєстровані речові права до 2013 року за позивачами на спірний будинок. Доступ до паперових носіїв інформації від БТІ на будь-який об`єкт нерухомого майна в місті Авдіївка відсутній через тимчасову окупацію м. Ясинувата, де зберігалися відповідні архівні справи. Отже, наявність суб`єктивного права власників не підтверджена відповідними даними у державних реєстрах, підлягає сумніву, а тому позивачі вимушені звернутись до суду із даним позовом, в якому просять визнати за кожним із них право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями за вказаною адресою. Ухвалою суду позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивачів на адресу суду надійшли заяви, в яких вони просили розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Малярчик Е.Е. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву від 20.03.2026, в якій просила розглянути справу без її участі та зазначила, що Авдіївська МВА Покровського району Донецької області не заперечує проти задоволення позовних вимог. За результатами підготовчого засідання, згідно частини 4 ст. 200, частини 4 ст. 206 ЦПК України, суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав, якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до частини другої ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що згідно з Договором купівлі-продажу житлового будинку серії АВВ №455626, укладеним 13.08.1999, житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , придбаний у рівних частках (по 1/3) [PERSON] , [PERSON] (після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ) та [PERSON] . Відповідно до рішення міського голови Авдіївської міської ради від 08.01.2024 року «Про перейменування вулиць та провулків в м. Авдіївка», вулицю Маяковського перейменовано на вул. Андрія Кизила. Відповідно до реєстраційного напису на вказаному договорі, 03.09.1999 Донецьким БТІ здійснено державну реєстрацію права власності на будинок за позивачами, що зафіксовано в реєстровій книзі № 46 за реєстровим номером 4747. В матеріалах справи також наявна копія технічного паспорт на вказаний житловий будинок. Рішенням про відмову у проведенні реєстраційних дій від 04.07.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Шавиріною І.О., відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності, оскільки згідно з відповіддю Авдіївської міської військової адміністрації від 20.02.2024, відсутня можливість одержання від БТІ інформації про зареєстровані до 01.01.2013 року права на об`єкти нерухомості в м. Авдіївка через тимчасову окупацію м. Ясинувата, де зберігалися архіви на паперових носіях. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 1.4. наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.98 «Про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» (далі - Наказ), чинний на момент реєстрації права власності, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Пунктами 1.5, 1.6 Наказу передбачено, що державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Проаналізувавши надані суду документи, можливо дійти висновку, що позивачами дійсно на законних підставах у 1999 році було набуто у власність житловий будинок, право власності на який було належним чином зареєстровано Донецьким БТІ згідно з чинним на той момент законодавством. Відповідно до частини 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим чинним наказом профільного Міністерства, населені пункти відповідного району Донецької області відносяться до територій активних бойових дій або тимчасово окупованих територій. Відомості про перевезення реєстраційних справ та інших архівних документів вищезазначеного БТІ відсутні. Наведене вказує на неможливість отримання підтверджуючих документів щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна м. Авдіївка. З приписів статті 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оскарження. При цьому, на даний час продовжує існувати зазначена державним реєстратором причина відмови позивачам у реєстрації права власності, що пов`язано з перебуванням архівів БТІ на тимчасово окупованій території. Враховуючи відсутність у позивачів іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права державної реєстрації права власності на будинок, у визначеному законом порядку, суд вважає за необхідне з метою захисту прав позивачів визнати за ними право приватної власності на відповідні частки вказаного майна. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Представник відповідача у поданій заяві зазначила, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, що фактично є визнанням відповідачем позову. Як встановлено судом, таке визнання позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved